— 150 - 



Zelenuo je, nie je Iráva, 

 , Má chvost, nie je kráva.* 



A hle, tu jsme přešli do slovanské poesie, ani nevíme čím to je. Tak úzce lne 

 poesie národu k staršímu pohanskému světu, že mimovolnS z mythologie v poesii národní 

 přecházíme, čili vlastně naopak z poesie odvozujeme ducha bájesloví. 



Straka není tak zaduměný tvor jako jiní havranovití. Je sice tajemná a při- 

 náší někdy zvěsly trudného obsahu; ale větším dílem přechází ta bolest v ironický 

 smích, jakoby si pomyslila na své vyhnání z posvátných hájů! — 



Jest ona zosobnění světového bolu, kde z tmavého přemítání , ze trudné hrůzy 

 přechází v kousavý ironický oušklebek, a přetrhuje každý, i nejsvětřjší svazek lásky: 



„Straka skáče po zahradě. 

 Sbírá zrnečko; 

 Nemysli si, má panenko, 

 Na mé srdečko." 



Tak se vysmívá zpěvák sobě samému, ale trpce se směje, nebof požadoval aby 

 byl milován, a není ani jediné duše, která by ho při odchodu provázela : 



„Straka skáče po zahradě, 

 Má na sobě plášf; 

 Až já odtud povandruju, 

 To tu bude pláč. 

 Kočky budou mrňoukati 

 A psi budou vít* atd. 



Pouhý pojem straky znamená posměch, zvláště pak je známé ukazováni „straky na vrbě." 

 U Poláků nalézáme zvláštní píseň, která ale mnohem veselejšího obsahu jest. Básník 

 se tu vysmívá strace, která život dokonala: 



„Sroka žegoce 



W czarnym potoce; 



Syn sie jéj žení, 



W tureckéj ziemi. 



Gdy si? sroka dowiedziaía, 



Na weseíe poleciaía, 



Usíadla sie na przypiecku, 



Kazafa grač po niemíecku; 



Porwaíy ja wrony w taniec, 



Wyrwafy jéj áredni palec. 



Sýkory jéj zawijaíy, 



A córki jéj niegowaíy. 



Jak J5 bolesé przerazifa. 



Tak sroka gfawe zwiesifa, 



A ptaki sie dowiedzialy, 



A na sroke zaziraíy. 



Przylecial kruk na ten sud, 



Postawif košciól, aby dal šfub. 



