— 151 — 



Przyleciaíy wrony, 



Zawiesiíy (Izwony ; 



l'rzyli'iÍHÍy kuwky, 



1'oslínviJy fawky. 



Sroka z&íMh. 



PochowaTy jij przod progiem, 



Zadzwoiiify baruiiiiii rogiein." 



Skoro \c všech písnícli slovanských líci se straka co fintivá kokotka. Tak >7pisuje 

 v písni maloruské niodráček úřady ptáků na moři, a konči strakou takto: 



„Soroka u nas ščegolicha, 

 Bez kolaca nesediisja, 

 Bez milova spaf ncsložilsja, 

 Bez sladago medu nevsiavajet, 

 Péšaja k obědni nechodit, 

 Vse by jej v bohatých kolymgacli, 

 Vse by ona ve koljaske, 

 Vse by jej koni voronyje, 

 Vse by jej robjata molodyje, 

 Vse by molodyje choloslyje." 



Tolik o strace. Pohlédněme nyní k havranu a jeho jiným druhům, a zvíme, že 

 mimo krkavčika, který nejspíše pod jménem havran rozumín jest, všichni stejného a 

 jednoho rii/.ii se 'objevují. 



Slovanská poesie si velice libuje v těchto plácích, ano i něco pěkného na nich 

 vidí. Tu krásu hledá v tajemné hloubce barvy černé, a do té pohroužena stává se sen- 

 timentální. Někdy zase v popisu barvu krásné černou rovná s havraní. Tak: 



„Havraní se kadeře 

 Po sněhu ňader vinou." 



„Černé oči jako kavka." atd. 



Na mytiiu ale ještě dosud lne. Hlavně vědomí připisuji těm ptákům veliké, a 

 povídá se v kraji o havranu vševědoucím. A to ví u nás každé děcko, že co sluneč- 

 ník, měsíčník, ani větrník nevěděl, vrána — stará kulhavá vrána pověděla. 



Větši úlohu hraje v prorokování budoucích , ve zvěstování přítomných neb minu- 

 lých dějů. Obyčejně ale bývají zlými věštci, tak že poidié jejich se objeveni tesknotu 

 uvádí v duši pěvce. 



, Letěli havrani, letěli nad nájni, 



Pane věčný Bože, co to bude s námi." 

 Jinde zase Utají nad lidmi, a jeví soucit s nešfastnou obětí: 



„Hoši se na svatbu hotovili. 



Svoje si koníčky osedlali. 



Svoje si koníčky osedlali. 



Do pole rovného přijížděli. 



Krkavci výše nich polétali, 



Na ně tak rmutlivě krákorali. 



