— 153 — 



Podubnč v polské písni knvky zvřstiijí o trapném osudu: 

 „Oj leciiify czanio kiiwki prze/. inorze, 

 Padfy, siarlfy ii pana ojca na dworze. 

 Wnidzo do nicli pani matka posacy ; 

 Czy scic nie wicdzialy moje Marzy jcdijcy ? — 

 Widziafyšmy twojq Marzy jcdqcy, 

 Ocieraía swoje oczeta placzacy." 



Taktéž v litcvské písni vešli pták len příliody smutné. Osloven od milenky na 

 dňkaz svého poselství přináší znamení: 



černý havran přileluje, 

 Bílou ručku pokazuje 

 Se zlatým prsténkem. 

 „Plám se já tC, ptáčku, 

 Ty černý havránku, 

 Kdes vzal tu Lilou ruku, 

 Kde ten zlatý prstének?" — 



„U velké byl jsem bitvě, 

 Kde hrozné boje vedli. 

 Kde z mečů ploty pletli, 

 Zbraní kopali jámy; 

 Tam potokem krev se lila, 

 Tam nejeden syn polehnul. 

 Tam nejeden otec pláče!" — 



„Ach, ach, to můj prstének, 

 Můj hoch se více nenavrátí, 

 Roní se mé slzičky.' 



Vrána, havran, kavka i krkavec stejné se jeví, a zádumčívá tajemnost jich často 

 pouhým objevením se prozrazuje. Jsou vyloučeni od jakékoli slavnosti, jakéhokoli 

 plesu. A jestli někdy se zdá, že ironie nebo žert v nich leží, melodie písně jinak pře- 

 svědčuje. Tak v písni: 



„Vrána na dubě 



Žaludy klube. 



To sám Pán Bůh ví. 



Či holka bude." 



Zde odvolává se zpěvec na její vědomost, ale přece nechce být dotíravým. a melodi- 

 ckým roztoužením chce vynutit bud soucit neb věštbu. 



Někdy se zase vidí přinucenu věštit. Píseň jedna vypra\nje, jak někdo chtěl sva- 

 tého toho proroka zahubit, když ale tento k němu promluvil, úžasem zůstal stát a 

 poslouchal tiše temnou zvěst jeho: 



„Chočet ubit vorona, 



Čenia vorona, plicu včščuju. 



Čto rozgovorit jemu černoj voron?" 



