- 155 - 



nepostoupila, zdají se přece základní kameny její tak pevné býti, že odhodlaně na nich 

 dále se stavtMi může. 



Že úkazy tepla pozornost badatelů dříve k sobě nevábily, stalo se jen přirozeným 

 pochodem. Dříve musily výjevy jiných sil, pro které takřka dokonalejšími smysly opa- 

 třeny jsme, do řady stoiipiti, než se k výjevům tepla, tak nepřístupným, přikročiti mohlo. 



Tak na příklad rozmanitost výjevů světla pouhým již okem pozorovati možno, ro- 

 zeznáváme snadno barvy, lesk, průhlednost, vidíme na tirhé planině vody obraz svůj, 

 vidíme i zvětšení průhlednou kapkou vody působené — to vse bez zvláštních strojfl. 

 Podobně pouhým sluchem pojímáme proměny zvuku, pozorujeme jich souhlas a slySfme 

 jich odrážení v ozvěně. Úkazy tyto, ode dávna známé, vábily nejdříve pozornost bada- 

 telů a výklad žádaly. Jinak se to mělo s výjevy tepla. 



Nervy naše jisté působení, jež teplo nazýváme, k vědomí našemu přivádějíce nic 

 více nám neobjevují, než sílu aneb stupen toho působení — a i to dosti nesprávně. Menší 

 rozdíly teploty buJ zcela nám ucházejí, bud je špatně posuzujeme, nebof dílem málo 

 cviku v posuzování takovém máme, dílem stav našeho těla úsudek náš kazí. Úkonů jiných, 

 jako že se teplo otlráží, že skrz jistá těla více tepla prochází než skrz jin<5, smysly bez- 

 prostředně nijak nepostihujeme. 



Vše , co věda o teple objevila , jen krok za krokem ilůmyslnými zkouškami 

 ustanoviti, ano i odhaliti musela, a potřeba jí k tomu bylo zdokonalených pomůcek, jež 

 druhá odvětví silozpytu poskytovala. Není úmysl náš, pracně dobytých výsledků tu uvésti, 

 nož o náhledech promluvili chceme, ku kterým badání nejnovější doby vedlo, na kterých 

 nauka o teple slaviti se počala, a které novým důkazem jsou, že zákony přírody, jedním 

 pásmem spjaty, jen co obměny té samé melodie se jeví. 



ťini více výklad výjevů přírody ku pravdě se přibližuje, tím více tratí hmota půdy, 

 a co ondy ještě hmotou jsme nazvali, to již částečně co zákon poznáváme. 



Tak ještě v předešlém století světlo za zvláštní hmotu se považovalo. Znamenitý 

 ang'lický silozpylec Newton, a po něm i jiní se doiný.šleli, že každé svítící těleso takřka 

 zdroj jest, z kterého svítící částečky vysílané, ovšem velmi útlé, k našemu oku s ne- 

 smírnou prudkostí a rychlostí přicházejí, do vnitř oka pronikají, a lu narážejíce na nerv 

 zrakový pocit tepla působí. Úllost částek svěllových měla býti lak veliká , že i nejcit- 

 livější váhou postižena býti nemohla; nebof odvážíme-li jakkoliv osvětlené těleso, nikdy 

 větší tíže u něho neshledáme než u tělesa neosvětleného. Hmotu světla nazvali tedy 

 'ysikové „impondcrabile," totiž hmotu bez tíže. 



Taková hmota bez tíže měla býti hmota světla, luuota električiny, magnetismu a 

 hmota tepla. Bylo tedy čtvero imponderabilií. 



Než brzo náhled ten ustoupil jinému. Huyghens a Fresnel otevřeli dráhu jinou, a 

 stávající nauku •> světle z kořene vyvrátili. Pohyb vstoupil na místo hmoty. Ovšem 

 hmolu zcela nevytlačil, však značně jí půdy ubral. 



Celý prostor jakož i všechna těla naplněny jsou dle náhledu jejich jakousi látkou 

 útlou, již aether nazývají. Svítící těleso chvěje se, totiiž rychle se potřásá, as jako 

 struna, již jsme smyčcem přejeli, jen že mnohem rychleji. Chvění svítícího tělesa pře- 

 chází na aether a přichází celou prostorou až k nervu zrakovému, který loto chvění, 

 přijímaje je co pocit světla, k vědomí přivádí. 



Na základě náhledu toho do.savad všechny výjevy světla vyložiti se daly, ano i 



