— 157 — 



se ncztralí, všediiiy fáslky, jež zo zemi; přijala, jí zase navrátí; tak i zvíře vše, co 

 přijalo ťiislečii(> již za čas živola svého, ú|iinó [lo své snirli přírodě navracuje ; lakléž i 

 dřevo, jenž. hoříc světlo a teplo vydává, jen vracuje co za ías růstu svého od slunce 

 sohě bylo půjíilo; a v tom smyslu přirovnati můžeme přírodu s divadlem, na kterém 

 se scény mění, jednací osoby však tytéž ostávají. 



Než věda, uznávajíc pravdu tu, nespokojuje se ji jen všeobecně vysloviti, ona se 

 i snaží v jednotlivých úkazech ji vyčerpati. 



Bychom porozuměli, jak sobě při úkazech tepla počíná, musíme dříve pojem práce 

 urcitěji vyložiti. 



Prací jmenujeme vyzdvižení jisté tíže na jistou výši. Práce sestává tedy z dvou 

 činitelů, z líže pozdvižené a z cesty od ní vykonané — jest ledy práce tím větší, čím 

 větší tíže při stejné cestě a čím větši cesta při stejné tíži, a jest tatéž, když větší 

 tíže poměrně menší cestu aneb menší tíže poměrně vět.^í cestu vykonala. Pozdvihne-li 

 n, pr. jistý stroj kladivo lOcenlové na výši jedné stopy, a ten samý stroj kladivo Sccntové 

 na výši dvou stop, v obou případech stroj tu samou práci koná; neb udeření kladiva 

 lehčího, jenž s větši výše padá , bude totéž jako udeření kladiva dvakrát těžšího s po- 

 lovičně výše padajícího. 



Pověděli jsme již, že teplo co jistý pohyb teplého tělesa pojmouti nmsime, každý 

 však pohyb jest výsledek jakési síly, která jakousi práci vykonati musíla, by tento pohyb 

 utvořila. Kterým však prostředkem pohyb, jejž teplem jmenujeme, v jiný pohyb pře- 

 veden býlí může, aneb jak naopak jistá práce v teplo se proměniti dá, lo nám zcela 

 neznámé, než tolik již zkouškami dokázáno jest, že proměny takové stává a že předně 

 práce v teplo, a zadruhé že teplo v práci se proměňuje. 



Tyto dvě sady tvoří prostranný základ novější nauky o výjevech tepla. Pohlédněme 

 k nim blíže. 



i. Práce v teplo přechází. Každodenně pozorované výjevy nás částečně o pravdě 

 té pi-esvědčuji. Každý ví, že hřídel, jestliže v pánvi rychle obíhá, třením značně se zahřívá, 

 že i rychlým třením dvou dřev takové množství tepla se vytvořuje, až z nich plamen vy- 

 šlehne ; každý již třením sirku zapálil a třením studené své ruce zahřál. Tak i rychlým 

 kováním kus studeného železa veliké teploty nabývá a kňň udeřením podkovou o kámen 

 části železa odráží, které se tím tak zahřejí, že co jiskry žhavé se nám objevují. Ve 

 všech těchto případech síla na hřídel, na dřevo, na kladivo, na podkovu působící k ry- 

 chlejšímu potřásání — k rozmnoženi teploty upoti'cbena byla a nikoliv se neztratila, 

 nýbrž jen v pohyb tepla proměnila. 



Jedná se však o vyměření množství tepla, které jistou prací vytvořeno býti může. 



?T\n[ zkoušky sem sahající uveřejnil hrabě Rumford v Mnichově. On pozoroval, 

 žé při vrtání děl nebozez i dělo silně se zahřálo; by tedy množství tepla tak vytvoře- 

 ného určili mohl, uvedl hořejší konec děla, jenž vrtán býti měl, do nádoby, lak že dělo 

 slénou nádoby prostrčené volně otáčeno býti mohlo. Na protější straně upevnil nebozez 

 a nádobu naplnil 18'/^ librami vody. Otáčení děla koňmi se dalo, a v jedné minutě 

 dělo 32krát o svou osu obíhalo. Teplota vody vystoupla za hodinu na 41" C, za l'/,'K. 

 na 61", za 2 h. na 81", a za 2'/^ h. voda vařiti se počala. V každé půlhodině vystoupla 

 ledy teplota o 20", stejnou prací stejně povýšena byla. Poněvadž však jen jistý díl 

 práce v teplo se proměnil a druhý k odtrhováni vývrtků nebozezem vykonávanému sloužil, 



