— 165 — 



k sol)C se drží, než mnolieiri slabt-ji a snadno polohu svou inCní. Při pemýcli lělescch 

 jest spojeni zvhišlé v jistých sniÍTcch sihió, pii tekutých jest v každém směru stejné. 

 V obou případech tuplo spojení přerušiti má, a bude množství tepla k tomu spotřebovaná 

 tím vélši, řím tužší spojení jest, které překon.iti má. 



Pozorujme lyOi pevného jakéhos tělesa: ])i-i jisté teplotě má jistou délku, ledy i 

 dílce v jistých mezerách vedle sebe stoji, pribývá-li teplota, roste i délka a mezery mezi 

 dílci, těleso se stane řifiším, ii mflžcinc říci, že každé teplotě určitá řídkost náleží, jestliže 

 vnější tlak při ohříváni se neproměnil , nebot řídkost jest též odvislá od tlaku vněj- 

 šího, který při té samé teplotě dílce k sobě přiblížiti a řídkost zmenšiti může. Když 

 těleso při jistém vnějším tlaku roztaje, přichází v určitý stav řídkosti, musí tedy tomu 

 stavu též určitá teplota náležeti. Z toho snadno poznáme, že při stejném tlaku teplota 

 roztáni bude vždy stejná, taktéž i teplota při přechodu tekutých těles v plynová, a zů- 

 stane stálá, dokud celé těleso buď v tekutinu bud v páru nepřejde. 



Z té příčiny můžeme olověnou kouli v papírové obálce nad plamenem svíčky 

 roztátí, obalme ji jen lak, by papír těsně k ní přilehl, a stočme konce papíru tak, by 

 nám co držátko sloužiti mohly. Dáme-li pozor, by plamen jen ke kouli sáhal a držátko 

 nám nezapálil, uvidíme, že dříve než obálka chytí, olovo tekuté z ní vykapá, nebot te- 

 plota k roztáni olova jest nižší, než teplota k zapálení papíru potřebná, a zůstane stálá, 

 dokud olovo celé neroztcčc. Tak i v papírovém kornoutu vodu nad svící uvaříme, 

 aniž se papír dříve zapálí. 



Pověděli jsme, že nmožslví tepla k roztopení spotřebovaného v poměru k vykonané 

 vnitřní práci slojí, tedy i v poměru k přítažné síle, která dílce pojí. S tou samou prí- 

 tažnosti však slojí i výška tónu v odvislosli, který stejné tyče rozličných kovů vydávají. 

 Mnohý snad zná ladidlo (Stinnngabel) ; udělejme sobě dvě zcela stejná z rozličných kovů, 

 a přesvědčíme se, že rozličné tóny dají. Polažnosl tuto mezi tóny a teplem roztáni 

 vyslovil Francouz Gerson malhcmalickým zákonem, a určil počtem teplo roztáni u olova, 

 u zinku, u železa, u platiny a jiných kovů, a nalezl, že jeho rcsullály se zkouškou nápad- 

 ně se srovnávaly. 



Takové výsledky nemohly než k upevněni vyslovených zásad o proměňování tepla 

 v práci posloužili a základní náhled k uznání přivésti, dle kterého teplo jen jistý pohyb 

 nejmenších dílců hmotových jest. 



Přísný výklad všech výjevů tepla z toho náhledu ovšem dosavad se nepodařil, a 

 tvar domělého pohybu nijak určitě se ustanoviti nedal, jelikož dílem důkladných zkoušek 

 schází, dílem i zákony lučebného spojení těles a skupení prvků jejich ještě tmou zaha- 

 leny jsou. Než snaha, kterou nejznamenitější silozpytci předmětu tomu se oddali, rychlý 

 pokrok k rozhodnutí těžké té otázky očekávati dá, a snad v nedlouhém čase chybící 

 spojky k jednotnému výkladu všech známých úkazů se najdou a k sestavení vědecké 

 nauky o teple poslouží. 



Pohlédněme ku konci ještě na chvíli do mocné továrny přírody, a i zde shledáme, 

 že každý pohyb v ní vykonaný jen pomocí tepla se děje. 



Voda s vrcholů hor váhou svou k nížině, a konečně ke všeobecnému stredišti, 

 k moři, se vleče , na cestě své všelikeré stroje žene a všelikou práci koná ; než tyto 

 proudy vody, které co potoky a řeky povrch naší zeměkoule probíhají, působí jen jednu 

 polovicí kruhu, v kterém veškerá voda obíhá. V léto polovici vykonává voda pohyb 



