— 173 - 



roiti vřeští, tolik jicli po Jurom inlfí. Na pravidlo ale: „Do Ducha ncspúšfaj se kožucha, 

 a po Duchu, niaj su ku kožuchu'^ Hau(lí'lčanú na nujriiúně dhají. 



Jsouce s porážením a řezáním dřiví hotoví, ku konci íervence jdou domu. Vatriska 

 (ohniště), 'í nichž dnem i nocí modravé sloupy dýmu vystupovaly, vyhasnou, a pusté 

 zůstane rubanisko, jako bojiště po bitvé. Těla velikánů, jejichž témě hrdě do oblaků se 

 vypínala, jimiž žádná bouře nepohnula, na jejichž ramenech orlové a sokolové se houpali, 

 ti sekerou sfali po zemi leží holé , mrtvé drúky , a okolo nich zutinané jejich mohutné 

 lidy, zbaveny krásného zeleného roucha, jež složené na hromadách ošumělo a vynidlo. 



A když se neozývá po lese buchot seker a vrzání pil, přilétá z okolních lesů drobná 

 chasa opeřcnců, sýkory, zlatohlávkové , pipišky, uhelníček, čížíci, obvcselujíce zpěvem 

 opuštěné rubisko, kde před tím od ncpamětných dob rok co rok svoje hnízdečka sta- 

 vívali pod přístřeším padlých velikánů. Také datel černý, drozd plavý, křivka (křivonos), 

 ore-inica ') přilétají někdy na bývalá bydliska; ale na oloupaných kmenech nemůže datel 

 drevovrty , červotoče a rozličný hmyz podkorní hledati ; na okresané jedličce nevisí 

 *///%"), aby křivka semena vybírala; meliové jahůdky na konárech smrkových, lahůdka 

 to drozda plavého, obrány jsou na lep, a není lísek ani lískovcň, aby si orešnica na 

 jádrech pochutnala. A proto nepozdržují se dlouho v pustém rubanisku , odletujíce do 

 okolních vysokých lesů, kde mají všeho hojnost. A k nim se druží věštice kukačka, 

 kukajíc děvčatům s vysokého bucka, když se jí ptají, za kolik let se vdají. 



Přes měsíc srpen a září zůstávají Handělci doma. Za ten čas sklidí si každý osení 

 z pole, pomalu si připravuji zimní polřuby, obírajíc se mimo to domácí práci. Ku konci 

 záři a v říjnu bývají medvědí polovačky, nejmilejší to Handělčanů zábavka, vesměs do- 

 brých a jistých střelců. Maji obyčejně pušky dlouhé, jednaoky^^ neb dvojky, někdy 

 staré, moliizaiui '') svázané, proto je ale přece silně nabijou lenkým prachem » banšlia- 

 kem '). „Ten vraj už potom hoří, ked z růry vindě," říkají. Stává se ale, že jím tolik 

 prachu i pu.šku roztrhne, což se již nejednou stalo. Na důkaz, jaké nebezpečenství při 

 takových polovačkách bývá a jak se Handělci při tom chovají, podávám následující do- 

 slovní rozprávku Handělců a horárů pi-i ohni na Kyčerfianském (jrúiú ^) po medvědí po- 

 lovačce. — Na smrku visí zastřelený medvěd, okolo ohně sedí a stojí patnácte střelců 

 Handělčanů, poicsný, dva liorárové (myslivci) a honci. 



Polesiiý. Daj že tu kapsu, Máco, už by se věru aj zedlo! 

 Máco. Ej veď už od rána hen! Já soin už aj mohol za plnu kapsu naspat. 

 Uorár. Nuž a teraz by fa bol medvěd na spaní vzael. 



Polesný. Už len reku, Máco, dojel (dojedl), ked stě mu taký olovený motiíz 

 ccz zuby přetáhli. 



') Nusshiiher. 



*) Jedlové iiJky, v GOmuru bůtky. 



*) Jeilnoccvní. 



*) Provázky. 



') itoztrhovací prach. 



'•) Lesuatá stráii. 



