Doliromady 99- 193 „ 

 Je-li živec základní hmoty stejného složení, což se pravdě velice podobá, musíme 

 dle analyse soudit, že jest to živec skelnatý neboli sanidin, ovšem poněkud různý, což 

 ale u sanidinu nic nového není. Tento sanidin jest barvy bílé, někdy též naCervenalé, 

 má zvláštní mastný lesk, zvětrá velmi snadno, a následkem toho se na prášek rozpadá. 

 Taková bude nejspíše příčina zvětrání horniny souvislé, která se na velikých celistvých 

 kusech objevuje a hornině zhusta rozličného tvaru uděluje. Tento sanidin ale zdá se, 

 že také největší vliv na barvu a poměrnou váhu horniny měl, ačkoli nelze ustanoviti, 

 v jakém množství přispěl k jejímu utvoření. Ve skulinách podlouhlých nalézá se často 

 vyhraněn a pokryt zelenými jehlicemi jiného nerostu. Ty zvětrají brzo a tím nabudou 

 žluté barvy. Podobá se , že jest amfibol velmi bohatý na železo. Spůsob krystallů se 

 ale ani u těchto jehliček, ani u sanidinu určit nedá. 



Porůznu obsahuje základní hmota kamení ještě někdy lupénky slídy, velmi zhusta 

 ale drobné hraně vápence klencového, jichž i v nejmenším kusu horniny jest. 



Již dříve podotkl jsem, že hornina nebývá vždy celistvá, že často dutiny rozdílné 

 velikosti obsahuje. Ty dutiny obyčejně slouží za obydlí jiným nerostům později vytvo- 

 řeným. Často tu následuje více nerostů po sobů v posloupném pořádku. Pak jest ovšem 

 onen nerost poměrně nejstarší, který upřímo na hornině se usadil, kdež vrstvy na tom 

 nerostu spočívající povstaly později, nejspíše v různých dobách. Tento posloupný pořádek 

 jsem dle mnohých případů na Kunětické hoře takto ustanovil : Nejstarší v druzích je 

 analcim, pak přichází mesotyp, kyz železnatý čili pyrit, a nejmladší je vápenec. Obyčejně 

 se nachází mesotyp jako základ a na něm vápenec. Méně často spočívají na hřáních 

 analcimu sloupce mesotypové, obyčejně je analcim bud sám, bud s vápencem klencovým 

 zároveň. O těchto nerostech sluší uvésti následující. 



Analcim má velmi změnný zevnějšek, již dle velikosti hráni, které jsou vždy leucito- 

 tvary více méně pravidelné. Největší z nich jsou na půl palce dlouhé, bílé, lesku sklového, 

 obyčejně přidružením se většího počtu ve svém rozvinutí přerušené. Odtud mají hraně 

 rozličnou velikost; některé z nich jsou skoro drobnohledné, a u těch dosahuje porušenost 

 podob a ploch nejvyššího stupně. U menších hráni také rozdílů v barvě stává. Některé 

 z takových skupenin jsou průhledné a bezbarvé, jiné jsou bílé a jen průsvitavé , dále 

 jsou přižloutlé, přičervenalé, přizelenalé, růžové, někdy také dost silně rudé. Zhusta 

 jsou hraně černou vrstvou potaženy a proniknuty světložlutými jehlicemi, které se ale 

 vždy jen velice porušené jeví a blíže ustanovit nedají. Bude to as nerost z rady zeolitů. 



Mesotyp také velkou rozmanitost ve svých tvarech poskytuje. Hraně jeví obyčejně 

 kombinaci P . P -j- oo co jehlu vyvinutou, jsouce až na palec dlouhé a až 2'" ztlouštf. 

 Rozmanitost barev jest veliká, hraně jsou bílé, nažloutlé, přizelenalé, růžové, světle žluté, 

 žlutočervené, hnědočervené barvy. Kunětická hora poskytuje tedy dost obšírné pořadí 

 barev v mesotypových, velmi ouhledných druzách svých. Jehličky jsou často náramné 





