— 1<)9 — 



olitlú, kidikú, zároveň s malými bílými kuličkami, a pak také snadno vzduchem porušení 

 berou. Sloupovilý tvar u zdejších mesotypň bývá vchni pravidehiý, a plochy hráni 

 velikým leskem se značí. Zvětrání se ukazuje na mcsolypu obyčejně tím, že žloutne 

 lesk a prí^lilcdnost ztratí a koneční; na bílý prášek se rozpadne. 



Pyrit neboli kyz železnalý hexaedrický, Fe S,, zřídka kdy se nalézá, obyčejné 

 v malých krychlích roztroušených po juiilách raesotypových , nčkdy se na nich jeví je- 

 dnotlivé plochy osmistěnu. Také základní hmota horniny skrovný podíl pyritu obsahuje. 

 Vápenec klencový, kalcit (CaO, CO,), velmi často se nalézá, a skoro všude se 

 musí nejmladším útvarem zválí. Jsou tu pěkně vyvinuté až 2'/," dlouhé a i" tlusté 

 bráně tvaru sloupovitého R . R -|- so . Kromě toho ale jsou všelikých tvariS až skoro 

 k nedohledné malosti, a zároveň se v krápníkových nápodobících tvarech přihází. 1'hličitan 

 vápenatý také ve hmotě základní se nalézá co podstatná část, bezpochyby tu vyplňuje 

 malé dutiny, v kterých se před tím hraně živcové nalézaly, je tedy metamorfosí po 

 sanidinu. Ten sloupovitý tvar se ale často skrácením podélní osy více méně k čočkovitému 

 blíží, až zmizí postranní plochy a zbudou jen tři hořejší a tři dolejší. Pak vypadaj' 

 bráně jako jednoduché klence, kleré ale obyčejně oblého povrchu jsou a čočky tvoří. 

 Někdy také se nalézají kulovité shluky mesotypu složení paprskovitého , obyčejné 

 barvy plefové. Pokud mé pozorování stačí, musím hraně mesotypové v hornině porfy- 

 rovým spůsobem roztroušené za pozdější útvary prohlásit, nikoliv ale co podstatnou část 

 její. To se také srovnává s lučebnými zkušenostmi, nebof víme, že nerosty zeolitovité 

 jsou toliko hydráty živců, a působením vzduchu i vody na živec povstaly. 



Větší bráně sanidinu, sfenu a olivínu, nerostů to pro jisté druhy sopečných hornin 

 velmi důležitých a odznačných , nepošlěstilo se posud nalézti. Konečně musím ještá o 

 jedné velmi důležité fysikalní vlastnosti této horniny promluvit, totiž o poměrné její 

 váze, která se zdá býti poměrem k ostatním vlastnostem velmi výminečnou. Aby se tomu 

 spíše porozumělo, musím ještě něco říci o spňsobu, kterým ten čedič zvětrává. Pozo- 

 rováni toho je na Kunětické hoře velini snadné, nebof vniklo porušení hluboko do jádra 

 hory, zvláště na jižní straně, a může se tedy na celých balviinecli pozorovat. Ty hmoty 

 zvětralé podržují z většího dílu vždy ještě pevnost svou, a zdánli\ě vystupuji jako zcela 

 rozdílná hornina, za kterou se také již vyhIa.šovaly. V těch zvětralých balvanech zejména 

 se nalézá množství onhlednýcii druž incsolypových, dutiny jsou obyčejně podélní a rovno- 

 běžné. Zde se lomy více povrchu kameni drží, z čehož se ono bohatství na dutiny 

 vysvětluje. Dejme tonni, že la hornina jednou tekutá byla, tož jistě na povrchu více 

 bublin vystupovalo. Ty zvětralé odrůdy jsou vždy světlejší barvy, popelavé nebo šedo- 

 zelené, obsahují nniožství maličkých dutin a prňduchň, magnetovec v nich zvětral na 

 kysličník železilý, dílem také zouplna zmizel. 



Onyno bělavé částky náležející sanidinu zvláště silně jsou porušeny, jako rozežrány 

 a plny malých direk. .linde má hornina lenuiějši barvu, je ale velkýfn počtem žlutých 

 skvrn proniknuta, což zase jen jiný spůsob zvětralého sanidinu a magnetovce. 



Z řečeného vyplývá, že následnjící odrůdy Kunětického kamene rozeznávati slušno: 



1. Původm', celistvou, těžkou, tenmě šedozelenou horninu západních lomů „u buku," 



kteráž obsahuje málo druž čočkovitého vájience, hlavně ale rozmanité analcimy, pak 



největší hraně mcsolypu a velmi často spůsobem porfyrickým jinoraz čedičový. Často 



je skulinami souběžnými, analcimem naplněnými proniknula , čímž nabývá rázu břidlična- 



14* 



