— 205 — 



V králce jsou výsledky lolio poroviiiiiii ly, že 0|nik!i proinéiiou čedičem utrpěnou 

 zlratilsi: vodu, organickou liilku ve zbytcicli obsaženou, kyselinu uhličitou, kyselinu sirkovou 

 (bylo-lí tu nějaké), a že při toui iiabylii: kyselimi křemíkovou, nlkalie, a že díl látek v ní 

 obsuženýcli pevnějšího sloučení došel. Tím vším se zvětšila poměrná váha, někdy zna- 

 menitě. Ze všeho toho vysvítá, že čedič zdejší při vyniknuli svém značně horký, I. 

 žhayý býti musil, nebof uhlan vápenatý pozbude kyseliny uldičitú Icprv při trvanlivém 

 řeřavění. Zde ale mám příčinu myslil, že opuka aspoň z části roztopona byla, k čemuž 

 zajisté mnohem většího tepla tieba, as takového, při kterém sám čedič tekutý_býti musí, 

 nebol opuku méně snadno lze horkem rozpustil. 



Tím všítn doufám, že sopeční píivod Kunětické hory nad všecky pochybnosti vynesen, 

 jakož i že otázka, jaké hornině ta skála náleží, konečně rozluštěna. 



Zbývá mi několik slov o pozdějších útvarech podotknouti, a to zvlášf o tvarech 

 krápnkových, nldičitanem vápenatým tvořených. Skoro celý lilomek opučný na jižní 

 straně je takovým krápníkem potažen, který je bud bílý, lehký a pěně podobný, v nej- 

 outlejiích podobách rozvětvený, bud ale pevná hraněná kůra, až na palec tlustá, která 

 v somislostí skalinu pokrývá. JeC pak povrchu většími hrbolemi rozvlněného, jinak 

 hladk(ho. Pokud lze hranice pozorovali, zdá se být aragonit příčinou těchto krápníků. 

 Podobié útvary také v obmezených místech vystupují ve skalinách opuky a čediče, a 

 tam tiori tenounké lupeny, obyčejně žlutavé. 



K závěrku svého článku vzdávám panu prof. Reussovi nejvroucnější díky za laska- 

 vou ndu, kterouž mně jak zde, tak v mém vědeckém zabýváni vůbec podporoval. 

 NalezMí jsem co nového, objasnil-li jsem co známého, toliko jeho přispěním se lo 

 mohlo stát. 



Steinheilovy reflektory. 



Od Vojtěcha Safarika. 



Dlekohled č. teleskop, nástroj nejen hvězdářovi ale i měřiči, zeměpisci, fysikovi 

 a chemiiovi, vojákovi ald. nevyhnutelně potřebný, jak známo hlavně dvojí jest : dioplrický, 

 v němž pomocí čočky s dlouhým ohniskem (objektivu) obraz dalekých pi-edmětův se 

 tvoří, jijž pak ostrýnú očními skly zvětšený spatřujeme, anebo katoplrický, v němž 

 onen obaz pomocí zrcadla prohlubeného se tvoří. Již veliký Neiclon ostrovtipem svým 

 poznal >řhody, kterých poskytuje dalekohled katoptrický, a v skutku již r. i 670, jenom 

 60 let pi vynalezení dalekohledu vůbec, podařilo se nui, vlastní rukou první katoptrický 

 dalekohld sestaviti. Přednosti pak dalekohledu zrcadelného před čočkovým hlavně dvojí 

 jsou: vínef zajedno, že zajisté naše čočky skleněné plochami kulovými obak obmezeny 

 jsou, kulvá pak plocha paprsky z jediné mathematické tečky, u př. stálice světlé vybí- 

 hající, nloli opět v jednu tečku nesbírá; paprskové, jenž prostředkem čočky jdou, spo- 

 jují se v větší dálce za čočkou (mají delší ohnisko) nežli ti, co blíže kraje čočkou 

 probihají,obraz tečky není zase tečka, ale rozplývá se do jistě větši prostory, z čehož 

 vyplývá oraz nezřetelný, lim nezřetelnější čím větší otvor čočky (ohledem na ohnisko- 

 vou dálkijejí). Nazýváme to úchylku kulocou (sphárische Aberration). Druhá u čoček 

 nehoda ta e, že se v nich světlo láme ; každé pak zlomení paprsku svěllového nevyhnutelně 

 s roztroúenim jeho v paprsky různobarevné spojeno jest, proto vidíme obraz ve spro- 



