— 206 — 



stých dalekohledech barvami lemovaný. Tálo druhá úchylka slově barevná (chromatische 

 Aberralion). Nuže druhé odchylky u zrcadel naprosto neni, poněvadž odražení světla 

 (reflexí) bez rozptýlení barevného se děje, a prvá (kulová) nad míru zmenšena; nebof 

 u zrcadla 6 — 7krále menší jest než u čočky dvojvypuklé, t. j. obraz pouhé světlé tečky 

 6 — 7kráte v zrcadle menší než u čočky, tedy ideálnímu obrazu mnohem více se blíži, a 

 proto mnohem značnějšího zvětšení snáší, nežli nezřetelným býti počíná. 



Proto Angličané, Newtonova nálezu horlivě se chopivše, všemožně jej zdokonalo- 

 vali. První učenci Anglicka: Stadley, Bradley, první jejich optikové: Short, Dollond, Wat- 

 son, vlastnoručně množství výtečných toho druhu nástrojů zhotovili ; jmenovitě znamenitý 

 Edinburčan James Shorl, živší v druhé třetině minulého století, mnoho set výtečných 

 reflektorťi zhotovil, velikosti dílem neobyčejné, a dokonalosti, která nás podnes překva- 

 puje, setkáme-li se kde s nimi na hvězdárnách, na kterých nástroje pokrokem vědy 

 z užívání vyšlé do staré mosazi neházejí (jako prý toho příklady jsou), ale se vdíčnou 

 úctou schovávají. Přece však i při reflektoru (což pak by lidského bylo dokonalého ?) 

 dvě obtíže jsou. Zajedno sama látka zrcadel: nelzef tu bráti zrcadla obecná skleněná, 

 rtuti (vlastně amalgamem ze rtuti a cínu) potažená, poněvadž takové zrcadlo Ivojitý 

 obraz dává, jeden z plochy skleněné, druhý z amalgamové. Nebylo tedy jiné p)moci, 

 nežli vzíti kovy, a i tu nebylo na výběr, poněvadž spůsob broušení a látky, jiniž se 

 broušení děje, nutně toho požadují, aby hmota zrcadla byla co možná nejlcrdši, jinÁče 

 nelze dosíci žádané hladkosti a lesku. Nelze tedy bráti stříbra, zlata, platiny; starší 

 optikové brali ocel, která ale příliš snadno rezovatí; pozdější až do nejnovějš doby 

 užívají všickni zrcadloviny, zvláštní slitiny kovové z mědi a cínu (67 mědi, 3'> cínu, 

 někdy maličko arsenu), jenž bílá co cín jest, tvrdostí oceli se rovná, a hlazená přdsrásný 

 lesk na se bére. Bohužel ale je nejen tvrdá ale i křehká co sklo, tak že kis dosti 

 tlustý lehkým udeřením se rozskočí , nýbrž i rychlou změnou teploty puknouti může ; 

 proto třeba lili zrcadla tak tlustá, že jen poněkud větší již na centy se váží, a lavzdor 

 neohebnosti a pružnosti toho kovu vlastní váhou se prohýbá. Zrcadlo 6 palců v irůměru 

 mající vážívá již 15 liber, Lapellovo (24") již 4 centy, Herschlovo (48") 2( centův 

 a Rosse'ovo slavné (72" průměru) 75 centův. Bylof tu třeba vymýšleti zvlátni slo- 

 žené stroje ku podepření zrcadla vloženého do dalekohledu, aby se dost málo Tohnouti 

 nemohlo, poněvadž se takovým prohnutím zřetelnost obrazu hned úplně zrušuje Druhá 

 zlá vada zrcadel je ta — ano jiných než kovových, jak jsme právě viděli, na ten ós nebylo 

 lze užívati — že časem nabíhají pro okysličování povrchu, tak že častým užíváníi pomalu 

 docela slepnou. Tu není jiné pomoci než zrcadlo znova vyhladiti, což ale při velikých 

 nástrojích práce nemalá a nákladná. Záležíf ovšem všecko na opatrnosti, ktré se tu 

 šetři; mámef reflektory již stoleté, jenž ještě velmi pěkně a čistě ukazují, jalo naopak 

 i čočky dosti rychle nabíhají a kalnou. Třetí konečně vada pokrokem védy i mecha- 

 nických umění najevo vynesená byla tato, že při zrcadlech úchylka kulová siceinačně je 

 zmenšena, nikoli ale zničena, že tedy obraz dokonalejší než u čočky, ale pře ne do- 

 konalý , tak že často — kde by jiné okolnosti byly dovolovaly silnějšího zětšení — 

 nezřetelnost obrazu z úchylky nutila hvězdáře, by se spokojil s menší. Již fed vyna- 

 lezením reflektoru vědělo se z theorie, že k nabytí mathematicky dokonalýc obrazův, 

 t. j. ve kterých každé tečce předmětu zase jen tečka odpovídá, třeba udělit zrcadlům 

 a čočkám zakřivení parabolické, rozdílné od sférického (kulového) tím, že u kaje menší 



