— 208 — 



vylučují se kovy z roztoků svých vrstvou tenší, tlustší na dobré vodiče, n. př. kovy; 

 byl-li předmět k tomu vzatý sám dokonale vyleštěn, má pak i povlak galvanicky sražený 

 hladkost zrcadla. Na tom zakládá se galvanické pozlacování a postřibřování. Vezmouce 

 tedy zrcadlo optické dokonale vyhlazené (kovové ovšem) a potáhnouce je galva- 

 nicky tcničkou vrstvou zlata, sli-íbra neb platiny, nabýváme tudíž dvojího prospěchu: 

 zajedno že tyto drahokovy vzduchem se neokysličuji, a zrcadlo tím od záhubného slepnutí 

 ochráněno ; zadruhé, že kovy ty více světla odrážejí, světlejší obraz dávají, než zrca- 

 dlovina. Pravenof ovšem nahoře, že vytvoření parabolického zrcadla přeobtížno, že jen 

 zkouškami se daří, a že právě nejdokonalejší ne z vůle umělcovy ale náhodou se vy- 

 daří ; a i tu síly elektrické pomoci své nám neodpírají. Yezměm několik dobrých zrcadel, 

 vyberme z nich nejdokonalejší, a hle — galvanoplastika nám dovoluje, nadělati si z něho 

 co z originálu tolik kopií co jen libo, kopií s originálem takřka totožných (indentických); 

 Iřebaf pak jen tyto měděné kopie pozlatilí, a máme řadu zrcadel dokonalých a identi- 

 ckých, věc to, které by žádným jiným prostředkem mechanickým nebylo lze dosíci. 

 Podařilé zkoušky toho druhu učinili Sleinheil a Wheatstonc. Vždy pak ještě trvala 

 námitka veliké váhy zrcadel kovových a nepohodlí z toho vyplývajícího, ano měděným 

 zrcadlům ještě větši tloušťky dávati se niusilo, protože měď, jsouc kov tažný, neelastický, 

 a nikoli křehký, elastický, prohnutá již více do předešlého tvaru se nevrací. 



Netrvalo však dlouho, a bylo objeveno, že nejen elektrickou silou ale také čistě 

 chemickými prostředky lze na předměty všelijaké (kovové i nekovové) sráželi tenké zr- 

 cadelné vrst>7 drahých kovův. .liž dávno bylo známo, že aldehyd (tekutina těkavá, 

 tvořící se okysličením líhu č. alkoholu) smíšený s roztoky stříbrnalými již za mírného 

 tepla stěny nádoby krásně bílým a lesklým lupenem stříbrným odívá, jenž usušen jsa, 

 pevně ke sklu Ipne a dokonalé zrcadlo tvoři. Angličan Drayton objevil první, že některé 

 silice, jmenovitě skořicová, kassiová a hřebičková, majice na sobě povahu aldehydův, 

 tentýž účinek velmi dokonale provádějí; nýbrž již i fabričně začínali zrcadla dle spůsobu 

 Draylonova robili. Němec Vohl ^^pátral, že roztok střelné bavlny v žiravém louhu 

 ještě krásnější zrcadla zplozuje než silice. Tu konečně Sleinheil si té věci povšimnul, 

 a o nové zdokonalení katoplriky se pokusil. Bylof pak důkladnými zkouškami francouz- 

 ského silozpytce Jamiiiu dokázáno, že stříbro nejen nejbělejší všech kovův jest, ale 

 že i nejcice světlo odráží, totiž ze 100 paprskův 92, tak že jen 8 se jich pohlcuje a 

 rozptyluje. Sluší zde povážiti, že zrcadlovina ze 100 paprskův jen 64, ocel jen 60 

 odráží, že tedy zrcadlo stříbrné průměru pé/ípalcového dává obraz lak světlý, co zrca- 

 dlo ze slitiny průměru 5 X 1/ - = seí/ipalcového, výhoda to ohromná, nebof v astro- 

 nomických dalekohledech (předpokládaje obrazy ostré) všecko na světlosti záleženo; čím 

 větši otvor dalekohledu , tím větší světlost obrazu , lim temnější a slabší předměty lze 

 vystihnouti (komety, mlhoviny), tím silněji lze předměty o sobě dosti jasné zvětšiti a 

 tudíž nejmenší jich částice zpytovati. Z té příčiny již hrabě Rosse se byl pokusil vy- 

 robili zrcadla stříbrná, což ale jen v malé míře a s obtížemi největšími se mu podalňlo, 

 poněvadž bral desky ze stříbra čistého, jež lak měkké jsou, že i při nejpozornějším 

 broušení nejednostejně se obrušuji a hrbolce dostávají. Sleinheil tedy uchopil se zrca- 

 del skleněných stříbrem potažených ; avšak zde ještě byla jedna obtíž. Nesmělof se 

 k dalekohledům bráti zrcadel, u kterých by paprsek od stříbra odrážený sklem probíhal. 



