— 209 — 



poiióvadí! by pak dvojitý obraz povstali iiiusil, ale niusilo se k lomu konci užíti zadní 

 volné strany stříbra sraženébo na sklo. Dniytonův u Yolilův spiisob neposkytovaly 

 k lomu dosti dokonalých ploch; bylo potřeba mctliody nové, lepší. Liebiy se ku Stein- 

 hoilové prosbč uvázal ve zkoušky potřebné , a našel metliodu, která poskytuje skvělá a 

 bezchybná po obou stranách zrcadla stříbrná. I^iebigova tekutina skládá se z dusičnanu 

 sliibniébo animoniakcm zevrub nasy(-eného, k němuž se přičiní roztok cukru ndéčnébo 

 v žíravéni drasle. Tekutina nalejc se do ploských luis as '/»" vysoko, a plocha postří- 

 břenu býti mající zavěsí se lak, že zpodek její právě povrchu tekutiny se dotýká. Přes 

 noc je pochod dokončen. Zrcadlo umyté se osuší, a je-li trochu mdlé, nejjenniějším 

 kolkolarcm a aksamitem vyleští, pokud nejvyššího lesku nenabude. V nejnovější době 

 prý Liebifi (dle ústních zpráv) pomocí alkalickéiio vínanu drasclnatého ještě dokonalejší 

 zrcadla připravuje ; posud však není o tom zpráv tištěných. 



Výhody těchto zrcadel jsou veliké: zajedno náramný lesk stříbra, zadruhé lehkost 

 a neohebnost skla, která činí, že i největší takové zrcadlo (má-li jen přiměřenou tlouštku) 

 naprosto nic se neprohýbá (obtíž u velkých zrcadel kovových téměř nepřemožitelná), 

 konečné stálost na vzduchu. V obydlených místnostech ovšem stříbro nikoli se neoky- 

 sličuje, ale nabíhá sirovodíkem, z počátku žloutnouc, později hnědnouc. Než lomu snadno 

 pomoci troškou jemného kolkotaru i aksamitem, nebof vrstva stříbra je tak náramně tenká, 

 že, třeba by nevšude stejně se otřela, rozdíl ten v obrazu nelze poznati. Sklo ale ležící 

 vezpod nikdy svou původně nabytou dokonalou formu netratí. Ještě však jiné zlepšení, 

 a to neméně důležité, Stehiheilcm učiněné, vztahuje se na (var zrcadel. Pravenot výše, 

 že jen parabolická zrcadla dokonalé obrazy poskytují, že ale zhotovení jich velkým ob- 

 tížem podrobeno. Podařilof se ovšem novější dobou Rosse'ovi a Lapctloci zbudovati 

 umělé stroje, které, bez přičinění lidského pouhou párou hnány, za několik hodin zrcadlu 

 do nich vloženému dokonalou parabolickou podobu uděluji, ale v užíváni širší posud pro 

 velikou svou složitost a nákladnost nevešly. Jediná plocha, kterou jednoduchými mecha- 

 nickými prostředky dokonale zevrubfiě brousiti lze, je kulová (sférická), a té se dosahuje 

 tak zvaným broušením pomoci radia. Rádius, t. j. týč neohebná kolmo zavěšená, točí 

 se kuličkou nahoře připevněnou v pánvíci, dole na ni se nasadí čočka aneb pod ni na 

 stůl upevní se zrcadlo, jenž má se brousiti, a nyní přičíníc brusidlo z počátku hrubší 

 pak jemnější točí a vrtí se radiem na všecky strany, pokud plocha nevybroušena. Po- 

 dobně i leštění kolkotarem se odbývá. Tu zajisté čočka aneb zrcadlo nabývá vypuklosti 

 kulové, jejíž poloměr na vlas délce radia se rovná; zachovávaje pak jistých pravidel a 

 opatrností, tvrdí Steinheil, že lze tudíž kulové plochy vyvésti, které nikdež výše — í — čárky 

 od mathematické kule se ncodchylují. Slavný Fraucnhofcr ten stroj vymysli! a ním všecky 

 své čočky k objektivům dalekohledův brousil. Stříbříce pak zrcadla prohlubcné tím 

 spůsobem broušené, máme krásné a dokonalé zrcadlo, ale bohužel sférické, jenž tedy 

 obraz nedokonalý dává. Než zpomcňme sobě, že čočky také tu sférickou úchylku mají, 

 a sice 6 — 7kráte větši od zrcadel, a přece složením dvou čoček různých lze dovésti 

 objektivy achromalické i aplanatickč, třeba ne naprosto, přece ve velmi vysokém stupni, 

 tak že jen nejmocnějším zvětšením ještě sledy obou úchylek se zjevují. Jelikož pak — 

 jako optika učí — vlastně jen Iři ploch (z oněch .čtyř, jež dvě čočky dohromady mají) 

 ke zrušení obou odchylek potřeba, čtvrtá plocha takřka volná, a spojíce achromatický 

 objektiv se zrcadlem sférickým, můžeme oněm čtyřem čočkovým plochám dáli lakové 



