— 264 — 



nevede. Byl jsem dříve jiného míněni, mysle že kosti lebky vedouce vůbec zvuky do 

 kosti skalnaté, ač pohyb zvuku jen těžce ze vzduchu na pevná těla přechází, aspoň 

 něco k obyčejnému sluchu přispívají. Zkouška v tom ohledu učiněná vypadla negativně. 

 Dal jsem sobě ušiti kápi bavlnou dobře vycpanou, celou lebku až na uši zastírající. !Na 

 zvucích slyšených jsem však žádnou změnu nepozoroval. Opak toho byla zkouška dří- 

 vější, ukazující, že při zastření ucha kosti hlavy zvuky zevnější vzduchové do nitra smyslu 

 nevodí. Jinak se věc má ohledem zvuků pevnými tělesy vedených. Známé jsou zkoušky 

 Biotovy, známá jiná pozorování novější, i já několik podnikl, o nichž tu promluvím. 

 Užil jsem k tomu nahoře popsaného kruhu z drátu mosazného, jenž mi spolu co zatkadlo 

 i co vodidlo zvuku sloužiti musel. Přibrán k tomu malý svěrák, jímž se střední závitky 

 kruhn sevřou , a spolu také se sevře tyčka dřevěná potřebné délky , jíž by pohyby 

 zvukové k sluchu vedeny byly. Prostředkem toho převádíme zvuky houslí, fortepiana 

 a jiných nástrojů, ano i mluvy lidské, když mluvicí pojal mezi zuby konec vodiče. 

 Možná upevniti na kruhu více prutů, drátů z rozličných látek, spojiti je s rozličnými 

 zvuk vydávajícími předměty, a všechno porůznu i vesměs do vnitřního sluchu vedeno 

 bude, o čemž později zkoušky nové podniknu i sdělím. Zde toliko budiž podotknuto, že 

 hlavně vedením pevnými částkami čelistí a kostí lebečních, chřtánu a j. vlastni mluva 

 slyšána bývá, an k tomu zvuk vzduchem vedený a zevnějším uchem vnikající jen málo 

 přispívá, nemluvě o eustachické trubce, jenž obyčejně zavřena jest. Ráz zvuků pevnými 

 látkami vedených jest docela subjektivní, totiž objemem lebky samé zahrnutý, což by 

 vlastně organickou subjektivnosti nazývati se mohlo, naproti subjektivnosti psychologické 

 pouze ideální. Avšak i v tomto objemu lebečním rozeznáváme rozličné směry a místnosti 

 zvuků , které ale od zevnějších neodvislými se zdají, a bud v pravé nebo levé polovici 

 dutiny lebky, neb v týle zaznívají, nikdy v čele nebo v temeni. 



Druhá řada %kousek. 



Považovali jsme až posud vlastnosti sluchu v ohledu jeho směru, při otevřených 

 obou uších, při zacpání jednoho nebo druhého, při zacpání obou, kdežto zvuk buď svo- 

 bodným vzduchem, nebo pevnými tělesy do sluchových orgánů veden bývá. Budeme 

 nyní považovati, jak se chová sluch, když zvuky vzduchem rourami uzavřeným do vnitř 

 ucha se převádějí. Vrátíme se k dávnějším, historicky nahoře uvedeným zkouškám. 



1. Užijeme nejprv jedné roury při zatkání ucha druhého. Zvuk (ostatně vždy 

 stejný, volil jsem nahoře zmíněnou řehtačku) zaznívá silněji, čím kratší roura jest a činu 

 širší; slabéji, čím delší jest a čim užší. Zvuk nabývá všelijaké sily a různých jakostí) 

 podle toho, z jaké látky roura utvořena, zdali z kaučuku, nebo z gutty perchy, z lepenky, 

 ze dřeva, ze skla, z hlíny pálené, z mosazu, mědi a jiných kovů. Podrobně a s mate- 

 matickou úsečností konatelné zkoušky dalšímu badání ponechávaje, zde toliko se obme- 

 zíra jako prvé na to, co se týče směru zvuků slyšených. 



Roura slýchací , {jakkoliv prodloužená , může se tak považovati , jakoby ucho ze- 

 vnější samo prodlouženo bylo , pročež také ty samé úkazy ohledem směru se vyskytuji. 

 Rozeznáváme jen pravou nebo levou stranu, vzdálenost a blízkost zvuků posuzujeme 

 podle jich sily nebo slabostí. Co se týká objektivnosti , ta se rourami kazí, až zcela 

 enikne, a zvuk se zdá býti pouze subjektivním, as jakoby v chodbě uchové samé hlasy 

 vězely. Silnější, zvláště tónový zvuk, stane se hlukem , a zdá se jakoby zc«la uvnitir 



