— 265 — 



lebky zazníval, a lo v levo nebo v právo, bylo-li ucho levó nebo pravé s rourou slý- 

 chací spojeno. Vedc-li se řehtafka ininio otvor nálevky libovolnými směry, zavzni 

 silnřji když je praví- naproti, dále vedený zvuk scslábne, až v jislé vzdáleností docela 

 zmizí. í'ím kralSí roura, tím širší prostor slyšitelnosti; čítn delší, líni užší prostor: tak 

 že i nevidomky o dlouhosli roury souditi nifižeme. Vczmcme-li rouru tuhou, neohebnou, 

 na př. dřevenou nebo skleněnou, a piidržime-li ji stále k uchu, můžeme otáčením těla 

 místo chřestu nalézti a tak o jeho straně a směru se přesvěděiti, jako to bylo v zkou- 

 škách holým uchem. Tělo-li nepohnulo ziislane , můžeme rouru ohebnou s chřestem 

 kamkoli vésti, a zvuk zůstane v uchu vždy ten samý, aniž o jeho místnosti objektivní 

 néěeho se dovíme. 



2. Přicházím nyní ke zkouškám s dvěma rourama. Co platilo o jedné u jednoho 

 ucha , platí též o dvou u každého ucha. Když zároveň chřest se provádí u nálevky 

 jedné i druhé roury, slyšíme jej v pravém i v levém uchu na každé straně zvlášf, a to 

 bez rozdílu, necht roury jsou napřed nebo vzad nebo na kteroukoli stranu vedeny, 

 ano mohou se až na několik palců přiblížili se svým chřestem (jest k tomu dvou řeh- 

 taček potřebí), sluch ještě rozeznává jejich dvojilost na pravé í na levé straně , až při 

 ještě větším sblížení splývají v jeden chřest, jejž ani na levé ani na pravé straně, nýbrž 

 v týlu uslyšíme, což ještě zřejmější jest, když jen jedné řehtačky užijeme, zvláště když 

 ji mezi obě oustí nálevek proti sobě zejících mnístíme: slyšíme pak jen jeden chřest, a 

 ten určitě v týlu. Abych se o tomto podivném úkazu ještě více přesvědčil, dal jsem 

 udělati z lepenky trychtýř velký, na otvoru velkém tak široký, aby do něho dva mluviti 

 mohli; druhý tenší konec vycházel do dvou ústí ku přijmutí konců zevnějších rour 

 slychacích. Po té přípravě dal jsem do nálevky dvěma pomocníky známá slova, na př. 

 obyčejnou řadu počtů, stejnými hlasy odříkávati. Hlasy v jedno splývající bylo slyšeti 

 uvnitř lebky, a sice určitě v lýlné části. Mluvil-li z pomocníků každý něco jiného, i 

 lo znělo v lýlném okresu, avšak dobře rozeznavatelné, pozornost mohla libovolně sledo- 

 vali slova i věty jednoho mluvce, aneb obou střídavě, aniž hlasy se mísily a zaplétaly, 

 jen co možná stejné hluky byly nerozeznatelné, jako od jednoho toliko mluvené. Vokály 

 rozličné, jako a, e-a, o-a, i-u a j., zdály se v jeden difthong splývati, ač při ostřejším 

 naslýchání i ty rozeznati se daly. Obyčejné difthongy tím se nevytvořily. Však o tom 

 mimotně. Nejzajímavější a v pravdě podivné vždy zůstalo, že zvuky jednotlivých rour 

 ze svých stran do zadního středu se přesídlily. Když povod jedné nebo druhé roury 

 stlačením se přetrhl, tu hned zvuk do pravé nebo do levé strany poskočil, a zas po 

 uvolnění roury do svého středu se vrátil. Byly-li roury značně nestejné, na př. pravá 

 kratší než levá, tu hlas, bylo-li mluvce jen jednoho, se na straně kratší roury ustano- 

 voval. Byli-li dva mluvci, a ten u delší roury hlas sesilnil, bylo zas oba vzadu slyšeti. 

 Když se roury křižují, a mluví se zvlášf do každé pro sebe, jest to jedno jakoby se 

 nekrižily, slyšíme hlasy na straně jedné i druhé. Jiný spfisob křižováni pohybů zvučních 

 spůsobil jsem proslředkující koulí kaučukovou, do níž z jedné strany roury slychací, 

 z druhé roury hlasací vedeny byly, čímž zvuky v dutině koule se křižovaly, výsledek 

 však byl vždy jen len, jakoby dutina koule otvor širší spojovací nálevky představovala, 

 i slyšány zvuky vždy jen v lýlní straně. iSa délce hlasacích rour nic nezáleželo, neboř 

 hlasy vlastně jen v dutině koule svůj počátek braly. Pokusil jsem se ještě o to, abych 

 systém rour tak zřídil, by zvuk vzadu i po stranách slyšán byl. Každá roura slychaci 



