— 266 — 



obdržela prostředkem malé duté koule kaučukové rouru větevní s vlastní nálevkou. 

 Když pak zvuky u střední a též u obou postranních se provozovaly, bylo je slyšeti 

 zároveň v týlu i v pravé a levé straně. Že pak takové dvourourí s jednou společnou 

 nálevkou výborně poslouží k sesiln6ní zvuků a zvýšení sluchu u zdravých, užd jsem 

 jich několikráte k skoumáni stavu sluchu u jednotlivců. O místnosti zvuku a sluchu 

 mnozí z počátku zůstávají na rozpacích; zvyklí odváděti zvuky na zevnější předměty 

 hledají jejich zřídlo u zevnějších konců rour, u úst mluvícího anebo u nástroje chřestacího, 

 jak jim to oko oznamuje, jehož vedení sluch se rád podává. Třebaf tedy při těch 

 zkouškách dříve oči zastříti, aby takové mýlky se nevmísily. Pozoroval jsem několikrát, 

 že při vší řádné přípravě zvuk nikoli vzadu, vždy jen na jedné straně slyšán byl; v ta- 

 kových pádech, nestane-Ii se chyba v zastrčení cévky do ucha, vždy se nalezlo, že zku- 

 šenec na jedno ucho buJ cele hluch aneb tupoliluchý byl, což by za diagnostický pro- 

 středek při skoumáni zdravého nebo chorobného stavu sluchu použito býti mohlo. Nedávno 

 iiaštiviv. zdejší (Pražský) ústav hluchoněmých byl jsem upozorněn od představeného na 

 to, že mnozí z nich silnější zvuky, na př. hvizd na prsty, pocifují, o čemž hned i něko- 

 lika zkouškami přesvědčení jsem nabyl. I žádal jsem o dovolení, též svým nástrojem o tom 

 se přesvědčiti. Nalezlo se, že většina hluchých silnější zvuky vůbec ponímá, někteří také 

 stupně výšky tonů, několik i mluvu samu, již oustně opakovati v stavu byly. Z toho 

 povstala báj podivná, i do mnohých německých novin se vloudivší, že jsem vynalezl ná- 

 stroj, jimž i hluší slyšeti mohou. 



Při těchto zkouškách s hluchoněmými ukázalo se také, že někteří z nich, když 

 k nim spojenými rourami mluvíno bylo, obraceli se stále do zadu, jakoby tam původ 

 hlasu hledali, což osvědčovalo, že oběma ušima stejně slyšeli, an se zvuky obou v týlu 

 soustředovaly. Jiní ukazovali toliko v pravou nebo v levou stranu, což značilo, že jedno 

 ucho zcela ohluchlé bylo. Poznamenal jsem nahoře, že někteří z hluchoněmých v stavu 

 byli, slyšená slova oustně opakovati, to byli takoví, kteří slovo ponímali, když jim i 

 jindá prosto do uší hlásáno bylo, čímž se naučili vlastní, spůsobem u hluchoněmých oby- 

 čejně užívaným naučenou mluvu s nyní slyšenou porovnávali a jednu v druhou převáděti. 



Jinak to bylo u oněch, kteří ještě sluchem mluvu nebyli poznali. Těm byla docela 

 cizí, i nebyli v stavu slyšené hluky na svou vlastní, citem naučenou mluvu tlumočiti, 

 opakovali toliko neústrojnými hlasy hluk po hluku beze všeho významu. Možná však, 

 že by se zvláštním namáháním i ty hluky s vlastní mluvou porovnávati, i jediui v druhou 

 převáděti naučili, kdyby k tomu od učitelů vedeni byli. Snad že se někdy někdo o to pokusí. 



Z těchto našich zkoušek vyvádíme následující výsledky. 



1. Sluch lidský v udávání zevnějších poměrů proslorních, co se týče směrů a 

 vzdálenosti zřídel zvukových, zdá se býti velmi obmezen. Rozeznáváme toliko určité 

 zvuky od pravé nebo levé strany prosto přicházející. Zvuky střední těla plochou ve- 

 dené, z předu, s hora, z dola nebo ze zadu znějící ne tak snadno co do své místnosti 

 určiti se dají; nejlépe rozeznati od zadu přišlé, zvuky shora znějí často jako ze zadu, 

 z předu jakoby s hora , někdy i při vzdálenějším chřestu zvuk z předu zadním býti se 

 zdá. Čím bliže hlavy chřest se vyvádí, tím určilěji rozeznáváme jeho místnosti. Vzdá- 

 lenost posuzujeme podle menši nebo větší sily téhož hlasu. Když hlas na jednom místě 

 dlící slábne nebo sešili, zdá se nám, zraku-li k pomoci nebereme, jakoby se vzdalo- 

 val nebo blížil. Vůbec bývá zrak voditelem sluchu. Zdaří-li se omámiti zrak, omámen 



