— 267 — 



bude i sluch, jako lolio skvMý příklad máme u břichondiivy. Slepých sluch bude veden 

 cviíenéjšim a vyvinutějším smysleni liniatovým, a snad i |)ocitcm jemnfjším všelikých 

 zvláštnosti téhož zvuku od jeho místnosti závisících, na př. různých hlaholS. 



2. Původně, což o všech smyslech platí, slyšíme zvuky jen subjektivně , a tcprv 

 názorem se vyvádějí do zevnějšího prostoru. Zrak, jak již praveno , louni nej\ ice do- 

 pomáhá, jehož pomocí unninu každý zvuk na své unsto uložili. Obyčejné zvuky, slabší 

 nebo střední, mají nejvíce charakter objektivnosti. Sesílený zvuk nabývá konečně zvlášt- 

 ního huku (Gellen), který zřejmě uvnitř sliichovýcli nástrojů nebo uvnitř lebky zaznívá, 

 íi tedy rázu subjektivního nabývá. Stá\á se to již beze v.--i úpravy pii ^ilněj.ších ze- 

 vnějších hlucích, jako výstřelu, bouchnuli, bubnování, nebo zvucích pronikavých, jako 

 skřípání, dunění, znění zvonů, harmoniky, .lest tomu zvláště náchylný zvnk tónový, 

 jakoby se jim vnitřní částky zvuku rozechvěly. Jest v lom cosi podobného , jako ii 

 zraku jest oslnulí (Blendung). Ještě blíže rovná se znění subjektivní s výjevy světlo- 

 vými, kteří zevnějším tlakem na oko nebo samovolným jeho staho^ánínl se spůsobují. 

 Kdyby nerv zrakový v kostěném pouzdru lak stísněn byl jako sluchový, jislě že by nám 

 každé silnější brněni kosti tak viditelné se stalo, jako se stává slyšitelné. Pocity smy- 

 slové vznášejí se a kolísají mezi dvěma konci ; jeden obrácen jia zevnějšek, kdež pocity 

 zjemněji, odosobůují se, stanou se objektivními, výsobnýini ; druhý konec obrácen k nitru, 

 ku středku citu všeobecného; tam nabývají větši ousobnosti, subjektivnosti, až i k samé- 

 mu bolu a mysli rozčilenosti. Na lom záleží hlavně oučinek barev a tonů hudebních. 

 Zdá se, jakoby činnost názorní požadovala pocity smyslné volnější , kypi'cjší, pouhým 

 zpomínkám podobnější, aby jimi tím svobodněji názory prostorné vytvořiti mohla. Dále 

 stanou se zvukové subjektivními, když uši zastřeme u pak sami hrdlem, jazykem nebo 

 pysky zvuky vydáváme. To samé se stává, když zacpavše uši s tvrdými částkami lebky 

 nebo čelistí spojíme pevná tělesa znějící , jak o tom nahoře zmíněno bylo. Konečně se 

 to stává i prostředkem vzduchu rourami uzavřeného. Zvuky rourou vedené zdají se 

 jakoby u samého bubínku seděly a tam do vnitř lebky hlásaly. 



3. Konečně se pokusím vyložiti, cu dle mého mínění činí hlavní záminku nnst- 

 nosti, jaké se nám uvnitř lebky jeviti zdají. Když oko koncem prstu na rozličných 

 místech jeho obvodu tlačíme, vidíme známé světlé kruhy na místech tlaku protějších , a 

 to uvnitř subjektivního prostoru zrakového, jaký se nám zastřením oči představuje; po- 

 dobně zastřením uši nabýváme subjektivního prostoru sluchového, a jako u zraku roze- 

 znáváme místnosti jako k blánce zrakové přivtělené, podobné položeni blánck sluchových 

 zdá se býti spojeno s představou jistých směrů, formě jejich odpovídající. Slyšíme obou 

 uší spojené zvuky v týlu asi proto, že tam polohy hlavních biánek a závitky nervu slu- 

 chového směřují. Nebo, prodlonžíme-li linii na bubínek proslopádiiou dále do lebky, 

 bude k týlné kosti dosahovali, totéž platí o zpodině třemínku, a cévka šneku, okolo 

 které blánka sluchová se otáčí, podobně k týlní straně obrácena jest. Podle staršího 

 ponětí záleželo by poznání strana směrů zvuku ua trojitém položení polokružních chodeb 

 ěímž hlavní dimense prostoru vyznačeny by byly. Oběma tčmilo doměnkami vysloveno, 

 toliko, že jakýchsi poměrů stává mezi tvary orgánu sluchového a niezi ponětím místností 

 zvuků slyšených, a však tím pravá príčinnosl těchto výjevů ještě dosažena není. 



