— 4 — 



vin, různících se dle tekutiny, z níž ocet vyroben byl. Tak nalézáme v octě vinnfím 

 vínan drasličilý kyselý a síran drasličitý, v octe vinném a ovocném začasté néco kyse- 

 liny tříslové, která ze slupek ovocních pochází. A oclan aelherový, jenž ze mnohých 

 druhů vína do octa vinného přechází, dodává mu jemného a líbezného zápachu. 



Kdyby se kyselé kvašení (kysání) úplně nedokončilo, jest v octe též i něco lihu, 

 jenž dalším pi-ístupem kyslíku ve vodu a kyselinu octovou se rozkládá. 



Aby se kyselá chuf octu rozmnožila, jest v Anglicku tisícina kyseliny sirkové co 

 přídavek zákonně dovolena. U větším množství přidaná kyselina sirková jest zdraví 

 velmi škodlivá. 



Ocet napomáhá k trávení. Rozpouští kromě leguminu (hrachoviny) všecky bílko- 

 viny, i lep a vlákninu v brzkém čase proměňuje v látku rosolovitou. Pročež jsou ocet 

 a máslo užitečným přídavkem k rybám, jelikož vlákna masová se octem skracují. 



A poněvadž kyseliny buňkovinu a škrob v cukr proměniti mohou , ocet k salátu 

 přidaný též se musí považovati za prostředek, jenž ke strávení salátu přispívá. 



Tudíž jest i v nejmnozších případcích upotřebování octa v pospolitém životě rozumné 

 odůvodněným obyčejem. Jen do polévek hrachových, čočkových a bobových nemáme 

 octa přidávati, protože, af bychom ho i s nadbytek upotřebili, legumiii fhrachovina) by 

 se v něm nerozpustil. 



Rozpouštěcí moc, kterou ocet ve všecky bílkovité látky působí, vztahuje se též na 

 krev. Nápoje octové rozřeďují krev a chladí. Též i v mléku ubývalo by puchýřků sýro- 

 vých, v nichž máslo uzavřeno jest. kdyby matka kojící nad míru octa požívala. 



Právě za příčinou toho rozpuštění nejdůležitějších částí krevních, které se na krvi 

 ve větším rozředění jeví, jest neodpustná lehkomyslnost neb politování hodná nevědomost, 

 když děvčata z ješitnosti, aby bledě vypadaly a více ztepilosti nabyly, octa požívají. 

 Nezřídka dosahují toho cíle spůsobujíce si mnohem liorších chorob, které o nejkrásnější 

 panenský rozkvět je připravují. 



Cukr. 



Cukr má podobné dějiny jako lih a sůl kuchyíiská. Jako se lihové nápoje dříve 

 inaly nežli umění je přeháněti (destilovati), a slaná chuf mořské vody dříve byla známa 

 nežli uměni ji převařovati a vysoušeti: taktéž znaly se med a sladké šťávy dříve nežli 

 cukr, který jim sladké chuti dodává. Teprva v patnáctém století se lidé naučili cukro- 

 vou šfávu zavařovati, a teprv mnohem později se toto postupování zdokonalilo. 



Ale nejenom vyrábění cukru ale i známost nalezišť jeho v nejnovější době zname- 

 nitě se povznesly. Mírné podnebí evropské nalezlo v cvikle (řepě cukrové) ovšem ne 

 velmi výiiodnou zastupitelku třtiny cukrové, a v severní Americe se k vyrábění cukru 

 používá javoru cukrového hustě tu rostoucího. A však třtině cukrové se žádná posud 

 známá rostlina nevyrovná , a cukr třtinový musí se za nejsladší druh cukrů považovali, 

 byť i cvikla, javor a jiné známé rostliny cukrovité se třtinou cukrovou o přednost zápasily. 



Cukr třtinový jest sladší a chudší na vodík a na kyslík nežli cukr hroznový, jenž 

 za to svou mocí, neprostředně se zakvasiti, nad cukr třtinový a mléčný vyniká. Kyse- 

 liny však proměňují cukr v mléku a ve třtině se nalézající v druh cukru kvasitelnýj 



