— 36 — 



nílio oučinku, byf se i mrak zrovna nad ním nacházel. To hylo vidět r. 1810 (1. čer- 

 vence) v Paříži, totiž při slavnosti od Rakouskélio vyslance ku sňatku císaře Napoleona 

 s Marií Louisou uspořádané; o půl noci počal nesmírný sál hoict, a jakkoli ohromný plamen 

 po několik hodin k nebi se vznášel, povstala přece k ránu zrovna nad ním strašlivá 

 bouřka; blesky se neustále křižovaly, hřmot hromu ani nepřestával a dešťové proudy uha- 

 sily konečně poslední zbytky ukrutného ohne. 



Na počátku 18. století mnozí námořníci prý pozorovali, že se mraky střílením z děl 

 rozhánějí; po sedmileté válce se to mínění již tak zmohlo, že se u mnoliých osad v Ba- 

 vořích vždy při prvním zahřmění několik moždířů neb malých děl vypálilo ; a v skutku 

 měly tyto osady tenkráte jen mírné bouřky, kdežto krajiny okolní r. 1769 (v květnu) 

 mnoho silných bouřek přestály. Tímtéž spůsobem hleděl tenkráte i Francouz mar- 

 quis Chevriďs svůj statek od krupol)ití zacliráui!, a spotřeboval k tomu účelu ročně 2 

 až 3 centy prachu. Po něm to dělaly i některé sousední osady. 



Nezdá se však, že by bylo střílení z děl bezpečným prostředkem proti bouřce; neb 

 při dobývání ostrova Danholmu (u Stralsundu) dne 23. srpna 1806 strhla se večer silná 

 bouřka, ač generál Fririon celý den bez přestání na ostrov střílel. Jiný příklad nám 

 podává anglická řadová loď Duke; ta střílela r. 1793 z 90 děl na baterii ostrova Mar- 

 tiniku, a přece do ní mezi střelbou hrom uhodil ! 



Mezi lidem po celé Evropě jest i prastaré domnění, že se bouřka zvonéniin roz- 

 hání; proto se také na nmohých místech mocně zvonívalo, když se mraky bleskové blí- 

 žily. Ale r. 1718 povstala v Bretaíisku v noci od 14. na 15. duben íprávě mezi zele- 

 ným čtvrtkem a velikým pátkem) silná bouřka, pi'i které se dle starého obyčeje na 

 mnohých věžích zvonilo; a ejhle! hrom udeřil tenkráte do 24 věží té krajiny, a právě 

 do takových, kde se zvonilo! Lid Brelaňský však od svého mínění neupustil, a pravil, 

 že se nemělo v noci na veliký •pálek vůbec zvonit , to že jo příčinou celého neštěstí. 

 Ostatně nelze říci, že by se byl blesk právě tím zvoněním ku věžím táhl; neb máme 

 zase jiné příklady, kde uhodil hrom do věží, na kterých se nezvonilo, a ty, kde se právě 

 zvonilo, minul. 



Z toho všeho vysvítá, že vlastně zvonění při bouřce v celku ani neprospívá ani 

 neškodí; jen pro toho, kdo zvoní, je poněkud nebezpečné; neboť blesk bije obyčejně do 

 vysokých míst, a zvoník na věži je tedy v takovém nebezpečenství, jakoby stál pod vy- 

 sokým stromem, ano ještě více, jelikož blesk po udeření do věže nejspíš ke zvonům 

 (co hmotě kovové) se táhne a po vlhkém provaze snadno zvoníka zastihne. 



Roku 1750 vynašel konečně Benjamin Franklin ve Filadelfii (zároveň s Divišem 

 v Moravě) nynější hromosvod, jehož prospěšné působení nikterak upříti nelze. Nejprve 

 pozorujeme, v čem se to působení zakládá. 



Ze zkušenosti víme, že bije hrom obyčejně do nejvyášich míst, a pak že bije zvlášť 

 do kovů. Upevníme-li tedy na nejvyšším místě domu kolmo kovovou tyč, můžeme skoro 

 s jistotou očekávat, že když hrom do toho domu uhodí, právě jen do té kovové tyče vrazí. 



Pak víme, že když hrom do kovu udeří, jen na dvou místech škodlivě působí, 

 totiž tu, kde právě do kovu vjede, a pak tam, kde z něho vyrazí. 



Vede-li tedy od tyče nejvýš na domě upevněné kovový prut po zdech dolů až pod 

 vlhkou zem , tu lze říci , že je dům před každým škodlivým oučinkem blesku skoro 

 úplné chráněn; neb uhodí-li hrom do kovové tyče (a na té mnoho neporouchá, byf 



