— 58 — 



Litina je ono železo, jak se ve vysoké peci z rud bezprostředně dobude. Obsa- 

 huje mimo železo i uhlik, a pak i malé íástky jiných látek. Barva litiny bývá bud 

 hilá neb šerá. Jindy se myslívalo, že je litina tím temnější, čím více uhlíku se v ní 

 nachází; později však dokázáno, že nezávisí barva litiny od mnoíslvi uhlíku, nýbrž od 

 toho, zdali je v ní uhlík se železem lučebné sloučen aneb jen mechanicky smíchán. 



Bila litina (weisscs Roheisen) má barvu skoro stříbru podobnou, pak silný lesk a 

 je 7 '/.krát těžší než voda; obsahuje 4 až 5 procentů uhlíku, který je v ní se železem 

 lučebné sloučen. Lehko se roztápí, ale nedá se svařit. 



Šerá litina (graues Roheisen) je temnější a o něco lehčí. Obsahuje také as 5 

 procentů uhlíku; toho uhlíku je však jen asi třeli díl se železem lučebně sloučen, a ostatní 

 jen tnechanicky smíšen. Litina šerá se roztápí o něco tíž než bílá , za to je však po 

 roztopcní řidší, a proto se hodí zvlášf na dělání litého zboží. Litina šerá se dá sice 

 spíše svařit než bílá, proto je to ale předce velmi obtížné. 



Železo měkké (kované, holové) se dobývá z litiny zkujňováním čili fryšovánim 

 (Frischprocess). Zkujňování litiny se zakládá v tom, aby se z ní co nejvíc uhlíku od- 

 stranilo. A to se děje bud 



1. na ohništích (Heerdfrischung), aneb 



2. v pecích pudlovacích (Puddlingsprocess). 



Při zkujňování na ohništi se nejprv ohniště prohlubené řeřavým uhlím dřemným 

 vystele, dmychadla se rozhýbají, a litina se v deskách k ohni v té míře přistrkuje, jak 

 se na předním konci roztápí. Vzduchem z dmychadel vyrážejícím shoří uhlík litiny 

 v kyselinu uhličitou, a tím se železo největší části uhlika zbaví; zároveň se však i část 

 samého železa s kyslíkem vzduchu sloučí v kysličník železnatý (Eisenoxydul) a ten se 

 spojí s pískem v litině obsaženým, jakož i s popelem po uhlí pozůstalým v básický křeman 

 íeleznalý (basisch kieselsaures Eisenoxydul), jenž se co truska (Rohschlacke) nad že- 

 lezem vznáší a čas od času spouští. Po roztopení železa se uhlí z ohniště vyklidí, 

 měkká hrouda železa (při ustavičném proudu vzduchu) vyzdvihne a převráceně na čerstvé 

 uhlí položí; železo se opět roztopi a stane se ztrátou uhlika tužším. To se opakuje 

 dvaki-át neb i třikrát, při čemž povstane truska hustá (Gahrschlacke) , jenž pak co pří- 

 sada při zkujňování velmi prospěšné působí. Když se konečně všecko železo na ohništi 

 v kus souvislý čili dejl (Deul, Luppe) srazí, oklepají se z něho veškeré zevnější trusky 

 čili cukliky (Schwahl), a dá se ještě za horka pod kladivo. Kladivem hrubým se rez- 

 kova kov na kus kostkový čili cvanhu, a ta se rozseká na 4 neb 6 kusů, které kruchy 

 (Schirbel) šlovou. Kruchy se konečně na hole vykovají. 



Z centu litiny se obdrží 70 až 75 liber železa měkkého. Při zkujňování na ohni- 

 šti se litina paliva neustále dotýká, proto se může upotřebit pouze jen palivo čisté, 

 jako jest uhlí dřevěné. V Anglicku se však stalo uhlí dřevěné brzy velmi drahým, 

 proto se tam bere k zkujňování uhlí kamenné , které se však (poněvadž síru a mnohé 

 jiné nečisté látky obsahuje) železa při roztápění dotýkati nesmí; a to lze docílili v pe- 

 cích pálaoich (Flammofen) čili pudlovacích (Puddelofen), kde je ublí od kovu odděleno. 



Do takové pece pudlovací se vsadí obyčejně asi 300 až 500 liber litiny, která se 

 až k změknutí zahřeje, pak po ohništi rozšíří a neustále míchá ; něčím mic/uit slově po 

 anglicku lo puddle , a odtud slovo pudlovati. Na železe rozředěném se dělají pak 



