— 60 — 



Angličan Macintosh udělal z měkkého železa ocel také lak, že železo rozpálil a 

 pak pi-es ně proud horavého plynu (z kamenného uhlí) pouštěl. 



Přepalováním se nestejná místa v oceli vždycky jen poněkud vyrovnají. Ouplná 

 stejnost hmoty ocelové se dá jen rozltípentm docílit. K lomu účelu se ocel plav- 

 kový neb cementový v kelímkách roztápí, a (aby vzduch přístupu neměl) práškem ze 

 skla a uhlí posype. Po roztopení vyleje se v železné formy. Ocel lakový slově litý. 



i\čkdy se dělává ocel litý i roztápěním litiny se železem měkkým. 



V Indii východní dělají litý ocel již ode dávných časů, a nazývají jej vůc (Woolz). 



Ocel je nejužitečnější druh železa, poněvadž se v něm spojují dobré vlastnosti železa 

 měkkého i litiny; on se dá stái-el jako tněkké železo, a dá se roztápět jako litina. Mimo to 

 má však ještě i tu dobrou stránku, že se může udělat rozličně tvrdým, a to se děje kalením 

 (das Hárten). Ocel se kalí, když byv rozpálen se rychle ochladí. Dá-li se v řeřavosti do 

 studené vody, stane se tak tvrdým, že rýpe sklo a pihn'ku vzdoruje; zároveň je potom tak 

 křehký, že by se padnutím na zem rozbil. Aby la křehkost přešla, musí se ocel kalený 

 zase napouštěl. Ocel se napouští, když se mírně zahřívá, až barvami dle stupně horka 

 rozličnými nabíhá. Při napouštění dostane nejdřív (asi při 220° R.) barvu žlutou, pak po- 

 merančovou, hnědou, nachovou, modrou a konečně (při 330" R.) zelenou. Čím víc se 

 ocel napouští, tím méně křehký, ale také méně tvrdý ostane. Nástroje k řezání železa 

 se napouštívají jen do žlutá , poněvadž mají ostat hodně tvrdé ; nástroje na zděiávání 

 dřeva do nachová, a péra do hodinek až do modra. 



Dobývání měkkého železa i ocele z litiny je nejen pracné, nýbrž i s nemalými 

 výlohami spojené, jelikož se při tom mnoho paliva spálí a pak i mnoho železa (víc než 

 čtvrtina) okysličenim zmaří. Z té příčiny se hledělo již ode dávna k tomu, jak by se 

 mohly práce tyto lacinějším spůsobem vykonat, totiž bud při menším množství paUva, 

 anebo s menší ztrátou železa. Z četných návrhů toho druhu zde jen o dvou promlu- 

 víme, poněvadž se od nich v posledních dobách velký prospěch očekával. 



Uchuíius z Vídně si vzal ku konci roku 1855 patent na nový spňsob dobývání 

 ocele z litiny. Dle jeho spůsobu se litina na drobné kousky rozdělí a smíchá s 20 

 procenty roztlučeného ocelku (Spatheisenstcin) a 1 '/« proc. burelu (Rraunslein). Ta 

 směs se pak v peci , jakých se při dobýváni ocele obyčejně užívá , v kelímku roztápí. 

 Při zvýšené teplotě se vyloučí z ocelku a burelu část kyslíku, vody a kyseliny uhličité, 

 čímž se litině část uhlíku odejme. Když se pak ocelek a burel ouplně rozlopí, tu se 

 jimi kov všech cizích nečistých přinn'šeniu sprostí, které s truskami odejdou. V kelímku 

 ostane konečné ocel čistý, pružný a po celé hmotě stejný; ten se vyleje do forem a 

 vyková na hole. 



Z toho vysvítá, že se přispoří tímto spůsobem mnoho ruční práce, pak mnoho 

 paliva a konečně i mnoho železa ; neb byf se i čáslka železa při tom zmařila , za to 

 z ocelku zase část železa přibude, lak že se někdy z centu litiny víc než cent železa 

 obdrží. Proto je ocel takto dobytý také mnohem lacinější než obyčejný. 



Z ccíujoh zkoušek, které se s tímto ocelem dělaly, se konečně okázalo, že je 

 sice pevnější než obyčejný, ale že se jen na takové nástroje dobře hodí, při kterých 

 není žádného thčení, strkám neb drkotání. Při silném oti-ásání není k potřebě. Pak 

 se i shledalo, že se velmi těžce sváří. Pii jedné zkoušce se dva svařené kusy 



