poukazují již na zvlášlní Kvělenq a Zvířenu v rozličných krajích země, a nesou na subé 

 ráz nynějšího tvorstva. 



Útvary tyto leží v fOžliĚných výškách nad mBřem, některá pásma jejich sahají 

 až na nejvyšší temeno hor pozemských. Nastává tedy olázka , zdali země skutečně 

 v pravěku až na temena hor vodou pokryta byla. 



Není pochybnosti, že vrstvy i nejvyšších hor po(J vodo^ vyivořenj býi rausily, 

 poněvadž neomylné znaky toho původu ve svých skamenělinách mají. Nicméně byla by 

 domněnka, jakou někteří vystavili, že totiž země v pxavéku až na temena nejvyšších hor 

 vodou pokryta byla, příliš příšerná. Kam medle poděla se tato ohromná spousta vody? 

 Představme si jen množství vody, které by obsahovala vrstva more o 1000' vyšší nežli 

 nynější hladina; jakého množství vody by hyio ale polřebí, »\>y hory 10,000' a více vy- 

 soké pod vodu ponořeny byly! Někteří skoumatelé, zběhlejší ve vymýšlení fantastických 

 domněnek nežli v hvězdářství, tvrdili ovšem, že jakási kometa, přiblíživši se až k samé 

 zemi, odtáhla od ní největří díl vody; éSkaz toho nepodal)! ale nikdy. Jiní se zase 

 domnívali, že původní povrch země byla směs pevné hmoty, vody a vzduchu, tedy polo- 

 tekutá spousta, z níž se poznenáhla pevná země od vody a vzduchu oddělila. Ktetrak by 

 se ale pak dalo pochopiti, proč pevná hmota na některých místech do ohromných výšek 

 se nakupila, na jiných zase do nesmírných propastí se uložila ? Přirozenější a jednodušší 

 jest domněnka, že moře v pravěku vůbec rozšířenější, ale mnohem mělčí bylo nežli dneSi 

 a že pevniny povstaly vyzdvižením, dno mořské propítdnutínu se [levné kůry zemské. 



Než k odůvodnění léto domněnky jest potřebí hlouběji vniknouti v domysly , které 

 v srovnání s nynějším přirodoskumem původ a vyvinutí země osvětlili se snaží. 



Dle těchto domyslů, jejichž astronomickou část slavný hvězdář Lajplace geniálním 

 spňsobem vyvinul, byla hmota země a celé sluneční soustavy v prostoru světovém co 

 nejútleji rozdělena, nebof vyplňovala aspoň prostoru až ke dráze nejvzdálenější planety. 



V tuto hmotu byl hned od prvopočátku vdechnut zvhišiní život, nebof nic není v 

 přírodě mrtvého, a mylno jest, děliti tvory v živé a neživé. Není ani jednoho tvora, 

 v němž by se nejevil život ve spůsobu všelijakých sil, které jím vládnou a pohybují, jej. 

 zachovávají a proměňují. Těmito silami působí všechny tvory vzájemně na sebe dle 

 všeobecného zákonu rovnováhy a soumfiru. Rozeznáváme však trojí sílu v jeveni se ži- 

 vota přírodního : přít ižlivost, sloučivost a ústrojivost. 



Přitažlivosti podléhá vše, co v přírodě se nachází, sila ta působí i zdaleka ; slou- 

 čivost jest činná jen v tělesech se dotýkajících, a ústrojivost jen u některých při zvlášt- 

 ních poměrech. Výsledek přitažlivosti jest svět hvězdový, výsledek sloučivosli říše ne- 

 rostů, výsledek pak ústrojivosti jsou zvířata a rostliny. Sily ty jsou jako trojí kvuh : 

 největší jest kruh přitažlivosti, menší a s prvním soustřední jest kruh sloučivosli a nej- 

 menší a nejvnitrnější jest kruh ústrojivosti. 



I země povstala dle toho nejdříve co shluk htnoly k sobě přitažené, pak teprva 

 vyvinul se na ní život lučební, a konečně na povrchu jej/m působením tepla, světla 

 a vzduchu život rostlinný a zvířecí. Teprva, když osnpva tří těchto oborů usiálena 

 byla, byl stvořen co střed jejich na zemi člověk, v němž co vyšší nad předešlé síly 

 vládne rozumnost. Naznačivše tím ideální pochod vývinu zemského, obmezííne se tuto 

 jedině na stopování původu pevné hmoty zemské, co výsledku přitažlivosti. 



Jak jsme již podotkli, jest přitažlivosti podřízena všechna hinota (vyjmouce ne- 

 těžiny, o jejichž podstatě však ničeho nevíme), a byla tedy činná v poměrech a časich, 



