3 



kde jiné sfly jcšlč dřímaly. Jí hýbá se všechna hmota, pnbiižuje se k sobě a snaží se 

 v jediný shluk se spojiti. Síla její roste v poměru množství přitahujících a přitahova- 

 ných částek, a jako v čase, nemá i v prostoru žádných mezí ; od každé části jdou du 

 nejvzdálení^jších míst všehomíra paprsky moci její, které však ubývá dle čtverce vzdá- 

 lenosti. Tou silou poutá se hvězda k hvězdě. 



V neobmezeném světě povstaly a povstávají snad dosaváde touto přitažlivostí, již 

 také všeobecnou tíží nazývají, na rozličných místech shluky hmotné v podobě kulaté ; 

 nebof koule jest onen tvar, v němž všechny částky nejblíže vedle sebe leží. Však aby 

 hmota podobu koule obdržela, musí všechny částky její naprosto pohyblivó býti, totiž 

 v skupenství plynném nebo kapalném se nalézati. Všechna nebeská tělesa, kteráž blíže 

 známe, mají podobu kulatou, a proto musila původně plynná nebo kapalná býti. 



Největší množství částek, od nichž jde přitažlivost ke každému bodu, leží v kouli 

 dle Cáry od středu k povrchu, pročež se všechny body v kouli ve směru, který jde 

 středem, pohybovati snaží a v tom směru na podporu tlačí, nebo, kde podpora chybí, ku 

 středu padají, a sice, jak říkáme, následkem síly stredoběžné. Čím blíže se částky u středu 

 nalézají, tím více tlačí na ně odevšad ostatní částky ; proto jest jádro koule nejhustější, 

 kolem něhož leží soustřední vrstvy, ku povrchu vždy řidší. 



Následkem přitažlivosti splynuly by všechny hvězdy konečně v jeden shluk, kdyby 

 neznámou nám silou, snad přitažlivostí jiných mohutných světů, každé nebeské těleso 

 již původně náraz nebylo obdrželo, následkem jehož v prostoru světa dále hnáti se musí. 

 Na každé nebeské těleso působí tedy dvě síly, jedna, která je pudí k většímu tělesu 

 silou dle čtverce obapolného přiblížení rostoucí, a druhá, následkem níž by se od to- 

 hoto tělesa neustále vzdalovalo. Z obou těch sil povstává dle výsledního směru jejich 

 křivá, do sebe se navracující dráha menšího tělesa kolem většího, která při jistých po- 

 měrech obou sil má podobu ellipsy, někdy parabole neb hyperbole. 



S tímto pohybováním ve dráze jest také spojeno otáčení se koule hmotné kolem 

 své osy, kteréž se tím vysvětliti dá, že původní náraz neměřil zrovna skrze střed koule, 

 nýbrž že šel směrem mezi středem a tečnou čárou koule. Směr tohoto nárazu spů- 

 sobil polohu osy, a velikost jeho spůsobila rychlost oběhu. 



Otáčeni kolem osy vyvozuje v nebeských tělesech zase novou sílu , totiž silu 

 odběžnou. Kolotání kolem osy totiž (jako kololání kamene v praku) vyvine snahu 

 částic koule, vzdalovati se od osy, snaha ta roste s rychlostí kolotání, a jest na místech 

 od osy nejvzdálenějších, totiž na rovníku, největší. Na koncích osy působí tato síla 

 kolmo na směr přitažlivosti, v středních šířkách stojí na ní kosmo a pod rovníkem účin- 

 kuje zrovna ve směru protivném. Ale i zde musí síla odběžná býti menši nežli síla 

 slředobčžná , an by jinak hmota dle všech paprsků rovníka rozlítnouti se musila. 

 Poněvadž tudy na točnách přitažlivost čili síla středoběžná se neseslabuje, na rovníku 

 ale velikostí sily odběžné se umenšuje, musí zde částice tekuté koule v poměru síly od- 

 běiné od středu se vzdalovati, u točen ale k němu se přibližovati, čímž původní podoba 

 koule pod rovníkem více se vydme, u točen ale více se splošlí a v tak nazvaný kolo- 

 taci sferoid se promění. 



Takový kolotaci sferoid byla dle domněnky Laplace-a zprvopočátku celá soustava 

 aluHeční. Hmota její byla až za dráhu nejposlednější Leverierem odkryté planety stejně 

 rozšířena, snad v podobě mlhových shlukfi, jaké na obloze nebeské dosavad se pozo- 

 rují. Tato mlhová hvězda kolutala již kolem své osy od západu k východu, a v středu 



1* 



