jejím shlukla se zponenáhla hmota slunečná, kolem níž ostatní hmota v podobě ohrom- 

 ného oboru plynného se vznášela. Zponenáhlým chladnutím odděloval se obor tento 

 v několik soustředních a též kolotajících vrstev, které zase působením síly odběžné ve 

 směru od točen k rovníku v jednu plochu sehnány byly a podobu soustředních, kolem 

 osy slunečné kolotajících kruhů obdržely. Konečně shrnula se hmota těchto kruhů zase 

 k místu náhodou již hustšímu, nebo rozpukla se následkem nerovnováhy v několik 

 kusů, kteréž všechny podobu koule obdržely. Dosavadní jejich kulotání kolem osy pro- 

 měnilo se tím v pohybování ve dráze kolem slunce, a sice u všech tak povstalých koulí 

 v jediné ploše (ekliptice). Poněvadž v oněch kruzích zevnitřní větší strana větší rychlost 

 míti musila, nežli vnitřní menší, a poněvadž rychlost tato i koulím z kruhů povstalým 

 zůstala, musily koule i kolem své osy začíti se kolotati, v čemž pro setrvačnost hmoty 

 až podnes setrvaly. Všechny dráhy a všechna kolotání musily směr od západu k vý- 

 chodu podržeti , jak se také v skutku nalézá, a slunce zůstalo pro všechny dráhy 

 středem. Sploštění na točnách následovalo z kolotání koulí. Co se na slunci ve velké 

 míre dělo, opětovalo se dalším tuhnutím na jednotlivých planetách v míře menší ; některé 

 se opásaly kruhy, jako Saturn, u jiných povstaly z těchto kruhů luny. Okolo hustších, 

 zponenáhla tuhnoucích jader ukládaly se dle zákonu všeobecné líže vždy řidší vrstvy, 

 až na povrchu jen voda a vzduch zůstaly. Menší nepravidelnosti v těchto pochodech 

 spůsobily malé odchylky planetních drah od původní ekliptiky a nestejnou jejich vý- 

 střednost. Poněvadž konečně původní obor slunce ve vnitřních vrstvách hustší býti 

 musil nežli ve vrstvách zevnitřních, musily také, aspoii povšechně vzato, vnitřní pla- 

 nety hustšími se stáli nežli zevnitřní. 



Vyjmouce theorii o vlnění etheru (v optice) nesouhlasí žádná domněnka tak do- 

 konale se zkušenostmi, v přírodoznalstvi dosavad sebranými, jako tato. Nižádná část její 

 neodpírá pozorováním astronomickým, ba ona spojuje všechno, co dosaváde ve hvěz- 

 dářství jest známo, v jeden krásný celek. Jen výtečný a.stronom, jaký byl Laplace, 

 mohl lak důmyslnou a všeobsáhlou theorii vystaviti. Co její důležitost ještě více zvy- 

 šuje, jest to, že i s dosavadními výsledky zemězpytu docela souhlasí, ačkoliv za časů 

 Laplace-ových, v polovici předešlého století, známost země ještě velmi ohmezena byla. 



S ohledem na původ země vyplývá přede vším z Laplace-ovy Iheorie, ie celá lemé 

 původně Ukutá byla. Důvody toho jsou kulatost a sploštěnost její, pak sloh ze sou- 

 středních, k jádru vždy hustších vrstev, načež velká poměrná váha země v celku (5 5) 

 a malá poměrná váha na povrchu (2 — 2'5) patrně ukazuje. 



Zemězpytu zbývá nyní rozhodnutí, zdali původní tekutý slav země byl vodní 

 nebo ohnivý. Z podstatných tří důvodů musíme přistoupili k domněnce, že zemé byla 

 původně ohnivé tekutá. Hlavní důvod jest ten, že jen oheň, nebo teplo vůbec, všechny 

 látky v kapalné neb plynné skupenství uvésti může. Voda sama, v níž ovšem mnohé 

 látky se rozpouštějí, udržuje se jen teplem ve skupenství kapalném a plynném. Velký 

 díl látek země nedá se ve vodě ani rozpustiti, anebo potřebuje, k tomu tisíceronásobné 

 množství vody jako sám váží. Takového množství vody ale ani teď na zemi není, aniž se dá 

 mysliti, kam by se bylo podělo, kdyby jednou na zemi bylo bývalo. Druhý důvod po- 

 dává nám známý úkaz, že teploty země k středu jejímu přibývá, a sice v takovém po- 

 měru, že již v nevelikých hloubkách všechny látky rozpustiti by se musily. Sopky 

 a teplá vřídla ukazují zjevné na vysoké teplo, v útrobách země dosavad panující. Třetí 

 důvod podává nám rozšíření rostlin a zvířat v pravěku až do takových krajin, kde by 



