17 



toho jest směr Alp u Montbianka značně zahnat, východní Alpy z Rakous až do Wal- 

 lůu směrují od severovýchodu k jihozápadu pod úhlem i 6*, západní Alpy pod úhlem 

 26*. Obě soustavy sahají do sebe mnohonásobně a spůsobují pamětihodnou nepravidel- 

 nost ve směru, tak že brzo jeden, brzo druhý převládá. 



18. Soustava lápadních Alp povstala vyzdvižením, které svou mocí všechny pře- 

 dešlé soustavy daleko převýšilo. Po obou stranách jejich jsou všechny vrstvy zdviženy, 

 skrouceny, ba převráceny, od nejzpodnějšich prahornich vrstev až do vrstev nummulito- 

 vých. Novější vrstvy chybí v středu Alp docela, z čehož vyplývá, že již před tím nad 

 hladinou vodní vyzdviženy býti musily. U paty však shledáme novější třetihorní vrstvy 

 ve vodorovném uloženi, což jest důkazem, že se vyzdvižení Alp západních před jejich usa- 

 zením uskutečnilo. Současně vystoupla půda ještě na mnohých místech v jižní Evropě, 

 podél západního břehu španělského, v Kalabrii, Sicílii, v Maroku a Tunisu. Sem nále- 

 žejí též vrchy, které lemují Dardanelly, hory na Krimu, na ostrově Rhodus, Cantal 

 a Mont Doře ve Francii, hory skandinávské, ačkoliv tylo již dříve nad moře zdviženy 

 byly. Evropa byla po vyzdvižení západních Alp velikou pevninou, která jen v několika 

 zálivech mořem pokryta byla, jako v rovině podapenínské, v části Sicílie, v Suffolku 

 a Essexu v Anglii. Uprostřed v pevnině usazovaly se sladkovodní vrstvy v údolích 

 tehdejších řek a jezer, které u paty hor asi tak rozděleny byly, jako nynější jezera ve 

 Svýcařích, Lombardsku a Rakousích. Evropa byla zarostlá hustými lesy, ve kterých již 

 ssavci (slonové, nosorožci, buvolové, losové atd.) žili, pokolení lidské spočívalo však 

 ješté v rukou Páně. 



Po době této, která bezpochyby dlouho trvala, povstala novým vyzdvižením 

 19. Soustava východních Alp, jejichž vytvořením i poslední třetihorní vrstvy pod- 

 apenínské vyzdviženy byly. Hory ve východním Švýcarsku a v Tyrolsku, a velký díl 

 jižní Evropy byl tímto svraštěním nesmírnou mocí zbrázděn a obdržel nynější svou po- 

 dobu. Čára, dle které se svraštění to stalo, dá se stopovali z Auvergni až do Uher, 

 známky jeho nalézají se ve Francii, ve Svýcařích, v Tyrolsku, Korutanech, Štyrsku, Uhřích, 

 taktéž dle čáry od konce Cornwallisu až ku Klajpedě (Memlu), ve Španělích, jižní Itálii 

 a Sicílii. V též době vyvalila se z ohromné skuliny plutonská hmota, která skládá ne- 

 betyčné homole Kavkazu ; do směru toho padá též jižní pata hor Himalájských. Po 

 tomto nejmohutnějším svraštěni zemské kůry nastal v době nesčítaných věků zponenáhla 

 nynější poměr počasí. Evropa nabyla rázu nynějšího, husté lesy, mohutné řeky a mo- 

 čály, jezera pokrývaly povrch její, tur a medvěd panovali mezi zvířaty, a slon pásl se 

 ještě v tučných nížinách. 



Mnohé úkazy v Alpách dosvědčují, že již tehdáž tenoena jejich se pokryla ledo- 

 vým pláštěm, ba dle hromad kamení, u kraje těchto bývalých ledovců nahromaděných, 

 dá se soudili, že čára ledová a sněhová mnohem níže sahala nežli nyní, a že i krajiny 

 jižní Skandinávie svá ledoviště měly. Balvany, u paty Alp a v seyerní Evropě roztrou- 

 šené, jsou památkami této doby. (Viz Živu r. 1853. O ledu.) 



Poslední mohutné vystoupení stalo se snad již na počátku historické doby vytvořením 

 20. Soustavy sopek jUioeiropských, Aetny a Vesucu, pak Tenara na jiiiiim konci 

 Morey, ve směru od severozápadu k jihovýchodu 20*. V soustavě této jsou dosavad 

 sopky Aetna, Stromboli, Volcano, Yesuv živé a běží dle čáry, která přes Majellu 

 v Abbruzách až k vyhaslým sopkám v Cechách u Chebu (Komorní a Železná Hůrka) 

 prodloužiti se dá. Jiná zarovná čára spojuje vyhaslé sopky v Auvergni ; jiná, spojující 



