18 



vyhaslé sopky u Olotu ve Španělích a běží přes Irsko a Skotsko na ostrovy Faróerské 

 a Island; jiná zase spojuje vyhaslé sopky porýnskó (Laachské jezero) se sopečným 

 ostrovem Jan Mayen severovýchodně za Islandem. 



Zároveň s vytvořením této sopečné soustavy, když již dávno Ivorfií moc zplozením 

 rostlinných a zvířecích tvorů se byla osvědčila a od jednoduššího vždy k složitějšímu, 

 od hmotnějšího vždy k duševnějšímu pokračovala, byl stvořen člověk, soujem všeho 

 tvorstva na zemi, podoba božská. Ani pásmo, ani země není známa, kde člověk ponej- 

 prve světlo spatřil, sám sebou ale namítá se domysl, že kolébka jeho stála pod oblohou 

 jasnou ve stínu rostlin nejpůvabnějších. Blahodárné palmy, banány, bromelie poskyto- 

 valy zeraěvládci sladké a sytné ovoce své co první potravu, až v přepychu a neodola- 

 telné touze podrobuje tvorstvo vůkol svým choutkám, sám s sebou a s přírodou v roz- 

 broj se pustil a tím počátek dějinám lidským položil. 



Úkazy, které musily provázeti všechno loto rozmanité vyzdvihováuí, byly bezpo- 

 chyby z části lak ohromné, že pro posouzení jich ani míry neznáme. Mnohé vyzdvi- 

 ženi musilo se ale díti zponenáhla, an by jinak vyzdvižené vrstvy v divokém nepořádku 

 byly rozmetány býti musily, čehož se nepozoruje. Máme v historické ba i v dnešní 

 době příklady, které s tímto výkladem se shodují, nebof rovnováha mezi pevninou a hla- 

 dinou mořskou není dosaváde ustálena. 



Méně na váhu padá zde vystoupeni půdy kolem sopek a vystoupení neb propad- 

 nuti větších prostor při zemětřesení, což vždy více méně jest výsledkem pouze místní 

 sopeční činnosti. Sem náleží přede vším vystoupení ostrůvků u Santorinu v Řecku, 

 vytvořeni sopky Jorullo r. 1759 v Me.xiku, ponořeni a opětné vystoupení zřícenin chrámu 

 Serapisa u Neapole a vyzdvižení celého břehu chilského r. 1822. Důležitější jest zpone- 

 náhlé vystupování jedněch a ponořováni jiných mořských břehů během sto- ba tisíciletí, 

 kteréž se dle starých pobřežných krajů, lasturami na suchu pozůstalými, velmi patrně 

 naznačuje a na všeobecnou příčinu, totiž na svrašfování kůry zemské dosud trva- 

 jící, ukazuje. 



Takové staré pobřežně čáry pozorují se v Sicílii, v Sardinii, na západních březích 

 Francie a Velké Britanie v několika nad sebou stojících pásmech, nejlépe jsou však vy- 

 skoumány na poloostrově skandinávském. Od sta let poutá na sebe Skandinávie pozor- 

 nost přírodoskumců, poněvadž se tam vyzdvižení suché země a mořské půdy takřka 

 před očima pozorovatelů děje. Úkaz ten byl nejdříve pozorován v Bothenském zálivu 

 a v Baltickém moři. Později bylo shledáno, že také břehy Severního moře podél Nor- 

 vežska a v Kattegatu nad svůj prvotní stav vyzdviženy jsou. Slavný švédský astronom 

 Celsius vyslovil r. 1743 domněnku, že hladina Baltického moře padá, a ustanovil dle 

 několika jemu známých údajů velikost úpadů na švédském pobřeží na 45 palců za jedno 

 století. Jakožto důkazy uváděl útesy, dříve pod more ponořené a zponenáhLi nad hla- 

 dinu mořskou vystouplé, ustoupeni mořské hladiny od mělkých břehů, vysušení bývalých 

 přístavů, které nyní daleko od moře leží, staré známky stavu vodního nyní značně vy- 

 výšené, a konečně zkušenost všech rybářů a plavců, kteří na březích a v hloubce Bal- 

 tického moře zponenáhlou proměnu pozorovaly. Celsius vykládal si ten úkaz skutečným 

 padáním hladiny mořské, a výklad ten přijali nejenom Dalm, dějepisec švédský, nýbrž 

 i Linné a mnozí pozdější přírodoskumci. Roku 1802 vyslovil však Playfair ve své knize : 

 „Ulustration of the Huttonian theory of the earth" domněnku, že tyto proměny v stavu 

 hladiny mořské spíše se mohou přičítati pohybu pevné země nežli skutečnému padání 



