20 



Francie. Vyskytují se v Cornwallu, Devonshiru a Somersetshiru, a všechny stromy jejich 

 souhlasí se stromy dosavad tam rostoucími. U Basin-Bridge byli 12' pod hladinou moř- 

 skou nalezeny nádoby hliněné, a nedaleko odtamtud 6' pod hladinou zbytky římské 

 silnice, tak že snížem' země teprva po dobytí Britanie od Římanů státi se mohlo. 



Vyzdvihování švédského východního pobřeží není všude stejné, jak jsem již po- 

 dotknul ; u Kalmaru obnáší jenom jeden střevíc za století, více k jihu jest ještě menší, 

 a jižní cíp Švédska ponořuje se dokonce pod moře; v městě Malmo, které nyní při 

 velikém příboji mořem se zatápí, bylo pod nynějším dlážděním nalezeno starší až 4 — 8' 

 hloubky. Velký díl Gronie, od 60" ažkGO", snižuje se též neustále, a zříceniny mnohých 

 stavení stojí nyní již docela v moři. Také břehy Dalmácie a Istrie snižují se neustále. 



Nejznamenitější důkaz podávají v tom ohledu korálové ostrovy v Tichém oceánu. 

 V širokém pásmu táhnou se po obou stranách rovníku z Indického moře až ku břehům 

 americkým nesčíslné nízké ostrovy, pouze z vápenných kmenů korálových složené. Polypi, 

 jejichž dílo tyto korálové skály jsou, nemohou ale ani nad hladinou vody, ani ve větší 

 hloubce nežli 120 stř. žíti. Nicméně sahají korálové skály často do hloubky několika 

 set střevíců nebo vystupují značně nad hladinu vody. Lyell a po něm Darvin, který ko- 

 rálové ostrovy s obzvláštní bedlivostí prohledal a v znamenitém díle svém : „The structure 

 aud distribution of Coral-Reefs, London 1846" popsal, vykládá výjev ten tím , že celé 

 pásmo dna mořského, kde v Tichém oceánu polypi koráloví žijí, zponenáhla se dílem 

 snižuje, dílem zvyšuje. Kde se půda níží, staví polypi pořád výše až blízko k hladině; 

 kde vystupuje, tam zahynou polypi nad vodu' zdviženi, a koraly jejich jsou pak 

 půdou ostrovů. 



Z rozmanitých těchto příkladů, které každým cestopisem v krajinách přímořských 

 se rozmnožují a ve všech dílech země pozorují, vysvítá samo sebou, že nynější poměr 

 pevniny k hladině mořské není poslední, že dosaváde se mění, ovšem v míře přemaló 

 v porovnání s ohromnými převraty dávnověkosti. Však co jest doba historická v po- 

 rovnání s dobami geologickými? Sto ba tisíc let jest jako mžik v pochodu sil přírodních, 

 jejichž počátek a konec rozumem lidským dostihnouti se nedá. Kdo ví, kolik tisíciletí 

 k jednomu z těch popsaných výstupů bylo zapotřebí, an mnohé okolnosti na to ukazují, 

 že svrašfování vždy se dělo zponenáhla. Toutéž silou jako v pravěku svrasfuje se země 

 dosavad, až konečně snad dosáhne onoho sestředění, kde žádné stažení více možné nebude. 



Mimovolně pudí nás obraznost v doby, které nastanou po úplném ustálení pevniny 

 zemské. Bude snad potom poměr moře a pevniny na věky stálý, nastane snad potom 

 věčný poklid jak v přírodě tak i mezi lidstvem? Nic, co času a prostoru jest podrobeno, 

 netrvá věčně ; vše co hmotného kolotá se v stálém přerodu. Ještě jiné, nežli geologické 

 síly ustanovují na příští dobu rovnováhu mezi mořem a pevninou. Dle výpočtů hvěz- 

 dářských jesti k víře podobno, že kolotací síla země následkem neustálého tření moře 

 o pevnou zem při odboji a příboji, při proudu Golfovém zponenáhla se umenšuje, nyní 

 ovšem mírou skoro nekonečně malou, ve velikých dobách ale předce lak, že den a noc 

 pořád budou delšími, až konečně kolotáni kolem osy docela přestane a země jako luna, 

 co kámen v praku otáčený, kolem slunce poletí. Zdá se, že i luna před věky kolem osy 

 své se otáčela a teprva později nynější svůj pohyb obdržela. 



Sila od^ěžná na kouli takové, která k tělesu přitahujícímu neustále tutéž stranu 

 obracuje, musí účinkovati jenom na straně od tohoto tělesa nejvzdálenější. Vmyslíme-li 

 se tedy v onu dobu , až poměr ten nastane , uhne se všechna voda ba snad i větši část 



