22 



ke straně a vždy jen zadníma nohama. Radost jeho není nic než skok na okamžení, 

 nebof hned na to jest zase pitomé jako drive. Odevzdá-li se řezníku, který je psem 

 k porážce štve, béži pořád ku předu, zcela bez vůle, hnáno zuřivým, štěkavým, krve- 

 lačným psem, který neustálými oblouky cestu mu zamezuje. Kousne-li je, bečí a ztratí 

 dokonce špetku svého rozumu, nebof patrně stává se tím ještě hloupější. Jen někdy 

 zpomene si mladý bulíček na zbraň mu udělenou a postaví se hlavou proti psu neb 

 trkne ho, ale bez rady poskakuje pak po cestě, když uleknutý pes odběhl, a stane se 

 brzo zase jeho kořistí. Na porážce netuší blízkou smrt a umře takřka nevědomky. 



Vychovávají-Ii se telata, rozstoupnou se již po prvním roce povahy jejich dle 

 pohlaví znamenitě. Docela jiným tvorem jest kráva, jiným býk. Avšak má zde vycho- 

 vání v stáji neb na svobodné pastvě znamenitých následků. 



Postava krávy jest mnohem pěknější nežli u telete, avšak pohyby její zůstanou 

 predce vždy klikaté, nikdy nejdou v obloucích, jako u ušlechtilého koně. Také radostné 

 chvíle její jsou jen okamžité výblesky, bujně vyhodí zadníma nohama, běží, vyzdvihne 

 ohon, avšak za chvilku zůstane státi a pase se dále. 



V čas snubní, kterýž rostliny i zvírala přivádí k rozkvětu, zvýši se i v krávě 

 cil více nežli kdykoliv jindy. Zvláště působí v krávě láska mateřská, ona těší se z te- 

 lete, lízá je, hledá je a bučí bolestně, vezme-li se jí. Avšak po šesti, osmi nedělích 

 uhasne ten cit docela, ona nezná již své dítě, a kdyby i před očima jejíma zabito bylo, 

 nepohne jí to. Jediný vyšší cit, který u krávy stálosti má, jest cit společenský. Jedna 

 ke druhé přivykne a jen tenkráte daří se jim dobře, když pospolu žijí. Mezi jednot- 

 livými vyvine se zvláštní náklonnost, která však pamětihodným spůsobem často od ze- 

 vnitřních okolností závisí : červená se tulí k červené, plavá k plavé, straka k strace. 

 Tento cit společenský jest bezpochyby příčinou krotnutí skotu vůbec. Jako v divokém 

 stavu sládo poslouchá jediného býka, tak shledává i krotké stádo v člověku svého 

 ochranitele a pána a poslouchá jej. Býk, odkázán sám na svou sílu, nezkrotne nikdy 

 tak jako kráva ; taktéž jsou samotářská zvířata vždy divočejší nežli společenská. 



Kráva dospělá dá se již také k všeličemu vycvičit, nikdy však tele. Dá se za- 

 přáhnouti do pluhu, do vozu, naučí se i kolo v studnici šlapati a jeví smysl pro čas 

 a krok. Při tom jest povolná, činí co může, tak že skoro vždy sila její jest menši 

 nežli vůle. Hlava krávy není nelepá, čelo má ale plochu příliš velkou a rovnou. Oko 

 jest velké a příjemné, a celé vzezření dobře vykrmené krávy jest dosti pěkné. 



Ale mnohem znamenitější nežli nejpěknější kráva jest býk. V celém jeho těle jest více 

 síly, smysly jeho jsou bystřejší, obraty jeho čilejší, okrouhlejší; vědom své sily stoji od- 

 vážlivěji a dívá se neohroženě do světa. Rozumně ohlíží se a prochází kolem stáda, jež 

 ochraříuje. S neodolatelnou silou běží vstříc nepříteli : medvědu, vlku, člověku, s hlavou 

 sníženou, s bučením hrozebným, a mrštně vyhodí jej přes hlavu. Cizího býka netrpí 

 u svého stáda, nýbrž bojuje s ním o život a smrt. Má tedy již smysl pro majitek, 

 jakýmž jest mu stádo a pastviště. Hrdě kráčí okolo něho a tluče mohutným svým 

 ohonem, jímž by člověka zabiti mohl, na své boky. Nezlomná jest jeho vůle ; usmy- 

 sli-li sobě nechtít, nepopustí a kdyby i na kusy roztrhán byl. Kráva, která se v ochranu 

 jeho spoléhá, miluje píci a pokoj mnohem více nežli býk, který uprostřed nejtučnější 

 louky se prochází, neochulnávaje ani travičky. V ohledu tom jest docela jako kohout, 

 a kráva jako slepice. Hlava jeho jest pěknější nežli hlava krávy, půvabná ;ile není ani 

 jedna ani druhá. 



