23 



Jak snížen jest ale býk ve volu ! Jak pokojně, pozvolna, bez odvahy, pádné 

 a nemotorné koná svou službu. Oheá života jeho jest vyhaslý, on již v mládi stal 

 se starcem, polotvorem, nepřirozeným obojelnfkem. Jediný býk jest slrašlivčjší, nežli 

 celé stádo krav a volů. Z celého jeho duševního jměni zůstala volu skoro jen zvě- 

 davost, ve všem ostatním zůstává i za kravou. Kráva jest flegma se sanguinismem, 

 býk cholerismus s flegmem, vůl pouhé flegma. 



V stáří vyhasne u skota zponenáhla duševní život, a tělesný pokoj stane se mu 

 nejmilejším. Málokdy, ba u nás snad nikdy nedosáhne přirozeného stáří. V nemocech 

 J3st skot trpělivý. Vede-li se k porážce, nejeví zpočátku žádný nepokoj ; vždyf musil již 

 čtsto byt svůj změniti. Někteří, zvláště býkové, projevují úzkostné tušeni, spatří-li krev 

 mbo mrtvolu, kterýžto pocit tím jest živější, íím vyšší jest zvíře. Udeření do hlavy 

 onámí jeho smysly, ono klesne. Některý kus nedorazen tluče jen hlavou, jiný zas stane 

 se zuřivým, vytrhne se a uteče, porážeje na cestě vše, co se mu vstříc staví j chycen 

 nedice nazpět k porážce, neb poznal, co jej tam očekává. Býk padá důstojněji nežli 

 kráia ; z hluboké rány v krku teče krev tiše a pokojně, těžká mlha pokrývá vždy 

 husťji a hustěji jeho duši, až ji docela udusí. 



Skol v stáji vychovaný nejeví skoro žádného duševného hnutí, jest takřka jen 

 žvýka-ým a dojným strojem. Čile a rozmanitě vyvine však celý objem duševních svých 

 vloh n svobodě, zvláště v horách. V Alpách rakouských a švýcarských náleží skol 

 v tom ihledu k nejpěknější stafaii. 



(dyž z jara v máji v údolích alpských zavzní zvony, kteréž při vyhánění kravám 

 na krk e zavěšuji, shromažďuje se stádo ihned s veselým bučením a skákáním na návsi 

 a očekáVt radostnou výpravu na horská pastviště. Když pak stádo v skutku k horám se 

 zdvihne ; nejkrásnější krávě největší zvonec na pestré služce na krk se zavěsí a rohy 

 její jarnín kvítím ozdobí , když na soumařského koně kotel na sýr a zásoby se naloží, 

 nízké stolíky k dojeni kravám mezi rohy se zaváží, pastýři své starodávní zpěvy zpí- 

 vají a výskt jejich o skály se odráží ; jaké to podívání na radostný rozmar, s jakým 

 se skot v bvádivé rozpustilosti v řadu sestupuje a bučivč k horám kráčí. Ovšem jest 

 při pěkném očasi rozkošný byt pro krávu vysoko v horách. Alpské bylinky poskytují 

 pasoucímu si skotu nejsytější a nejlahodnější potravu; slunce tak nepálí jako v údoU, 

 bzikavky neríí polední spánek, dobré čerstvé povětří také lépe chutná nežli smrdutý 

 puch stájů, nestálé pohybování, přirozená míra, podle které žere, svobodné obcování 

 s rohatými dr^tami, to vše přispívá k tomu, že se dobytek čerstvý a veselý zachová, 

 kdežto v stáji rmený přemnohým nemocem podléhá. 



Jako pasucí se dobytek vůbec chytřejší jest nežli v stájích kjrmený, tak zase 

 horský dobytek ředči skot údolní. Přirozenější život v horách vyvine zvířecí rozum 

 mnohem dokonali. Zvíře, které skoro docela samo o sebe starati se musí, jest po- 

 zornější, opalrněj a má lepši pamět, nežli zvíře vždy krmené. Alpská kráva zná každý 

 keř, každou loužicí dobře o lepších pastvištích, zná čas dojení, zná hlas pastýře již 

 zdaleka a bhží se němu důvěrně; ví, kdy dostane lízati sůl, kdy se musí vrátit 

 k chýši a kdy jest^as k napájení. Též tuší nastávající bouři, rozeznává zevrubné byliny, 

 které jí nesvědčí, atruje své mládě a vyhýbá se pozorně nebezpečným místům. Když 

 nékdy předce v nebipečenstvi přichází, chová se ku podivu rozumně. Chtíc dostihnouti 

 trávník na ncschůdn^ místé kráčí k němu po kamenišli na stráni, avšak nepevná půda 

 povolí a kráva váhoisvou sváži se dolů. Pozoruje-li, že si sama více pomoci nemůže, 



