60 



mezi květinstvem v okol/, nasytiti se mohl; i znal posléze stanoviště každé rostliny na 

 cestě, po níž každoročně několikráte do otcovského domu se ubírával. Na štěstí byl škol- 

 ský rektor, magister Lanarius, sám přítelem botaniky, pročež viděl rád mladíkovu časnou 

 známost její, shovíval s ním a dobře posuzoval jeho nadáni a píli, když ostatní žáci je^ 

 zaměstnavým zahalečem býti myslili. A však mladý Linnaeus patrně se opozdil v přede- 

 psaných učeních, kterýchž mu ku kazatelskému stavu bylo tak potřebí. To se jevilo 

 více ještě na gymnasium, do něhož r. 1724 vstoupil. Tu býval vždy mezi posledními 

 žáky, maje počet klásti z pokroků svých ve výmluvnosti, morálce, metafysice, theologii, 

 řečtině anebo hebrejštině ; naproti tomu ale mezi nejvýtečnějšími v těch hodinách, 

 v nichž se mathematika a fysika přednášela. Dnem i nocí pak čítal jinoch v několika, 

 ač příliš chatrných zčásti, a zčásti zase příliš učených proň botanických knihách, kte- 

 rýchž mu bylo možná dopíditi se. 



Po dvou letech navštívil Linnaeův otec ústav, aby se povyptal na pokroky svého 

 milého synáčka, a musil slyšeti k veliké své lítosti, že navzdor častým důtkám nelze ho 

 k nižádné řádné pilnosti příměti, a že nejlépe bude, postará-li se mu o nějakého pří- 

 sného mistra, u něhož by syna, dokud ještě příliš mnoho času zmařeno není, poctivému 

 řemeslu naučiti dal. Jak musela takováto zpráva starostlivého otce ohromiti, jenž při 

 svém skromném jmění každý uložený groš na vycvičení syna svého byl obětoval ! V této 

 své žalosti, napolo již odhodlán dáti jej na ševcovství, obrátil se však dříve k provin- 

 ciálnímu lékaři, Janu Rolhmannu, chtěje za příčinou nějaké churavosti rady lékařské 

 užili. Tento muž, jenž na témž gymnasium fysice vyučoval a snaživého i neobyčejnými 

 dary nadaného ducha mladého Linnaea před jinými seznával, stal se zachranitelem jeho 

 pro vědu přírodní. Téšilf on sklíčeného otce ujištěním, že právě mezi všemi Linnaeus 

 k nejlepším prospěchům čáku dává, a třeba nestal se dobrým knězem, že svým časem za 

 výborného lékaře vyspěti může. Slabá to náhrada pro otce pastora, který však dal 

 předce své svolení, když se Rolhmann nezištně nabídnul, vzíti Karla k sobě a na svůj 

 náklad jej vydrželi po ten rok, který zbývá, než bude moci na universitu odejíti. Stalo 

 se, a doktor Rolhmann učil chovance svého po celý ten rok fysiologii soukromě, zkoušev 

 jej pak shledal, že byl Linnaeus všecko co nejdůkladněji pochopil. Vědomí, že nyní 

 neprostředně jen svým oblíbeným vědám oddati se niá, tužilo jeho pilnost novým du- 

 ševním veselím. Jmenovitě bibliotéky Rothmannovy pilně používal, když mu tento ukázal, 

 že to, čemu posud v botanice se učil, ničím není, nýbrž že rostliny přede vším podle 

 kvělův znáti sluší, jak tomu slavný a panující tehdáž mislr v botanice Tournefort učil ; 

 načež všecko mladíkovo snažení k tomu se neslo, jak by všecky rostliny své v okolí 

 Wexióském dle Tournefortovy soustavy do své známosti vnesl. Zároveň již i sám po- 

 zoroval nedostatky kněh botanických, když mu mnohé rody rostlin, posud od botanikův 

 nevystavené, při samočinném proskoumání časté nesnáze působily. 



R. 1727 přiblížila se doba, ve kteréž Linnaeus se svými spolužáky na universitu, 

 a to do Lundu odebrati se měl, kteráž jsouc menší než Upsalská ke skrovnému jmění 

 rodičův lépe se hodila. Do vysvědčení akademického zaznamenal však Nils Krok, rektor 

 gymnasia, že jedině z toho ohledu mladíka toho k akademii odesýlá, poněvadž ví, že 

 někteří stromové, ač v štěpnicích při vší péči pláňaty zůstávají, ale byvše do jiné půdy 

 přesazeni, časem dobré plody vydávají, ku kterýmžto i tento mladík přirovnán býti muže. 

 Tímto pochlebným pasem opatřen vydal se Linnaeus na cestu, se skrovnými penězi, ale 

 s duchem veselým a svěžím, i pln důvěrnosti v přislíbenou mu pomoc nějakého přátel- 



