65 



do norvežských Finmarkův a k Severnímu moři, načež namáhavou pouf svou zamJ^.řil 

 nazpěl do Luley. Na télo cesté byl vicekrále u velikém nebezpečí; jednou střelil po 

 ném Čuchoiiec přímořský, když po horách byliny a kameny sbíral, jindy na Purkijauer 

 jezeře, vyplaviv se na voru, vlastní rukou sbitém, v husté mhle se spatřil zalialena a 

 vyhlídky zbavena, a stíží ušel víru, do něhož jej proud a vítr spojenou silou zanášely. 

 — Představme si zemi, jejížto daleké a pusté rovi-y bařinami a šírými lesy z borovic, 

 jedlí a bříz jsou pokryty a krom toho jen chudým a sporým rostlinstvem, jako vřesem 

 a lišejníky poněkud oživeny ; jejíž západoscverní Alpy ncschfldností, neobydleností a 

 tuhým mrazivým podnebím činí cestu obtížnější nežli švýcarské hory, s kterýmiž i 

 v alpských rostlinách mnohou podobnost projevují ; kde na výšinách věčná zima stolí, 

 a v údolích v letě nesnesitelné dusné parno moří; kde stopa lidská lak řídká jest, že 

 nelze libovolně odpočinouti a se občerstviti, a cestovatel rád býti musí, nalezne-li v La- 

 pově chatrči sporého pojedení, v rybách a mléku losím záležejícího, — ,Má strava," 

 vypravuje Linnacus, „při všech nesnázích a namáhavém dobývání se na strmné, neschůdné 

 hory, od nichž nelze ani jízdou ani libovolným odpočinkem se zotaviti, záležela namnoze 

 v rybách a mléku losím ; chléb a sůl zřídka mne občerstvily. Nejhnusnější obtíž piiso- 

 bily mně mraky tiplic, proti nimžto jsem se flórem hájiti musil, nechtěje každým dechnu- 

 tím je polykali, Laponci jakous pryskyřicí tvář a ruce potírají, aby se jich plchův 

 uchránily. Slouží však celým hejnům preletavých ptáků za potravu, jakož tito zase Sa- 

 mům či Laponcům. Čtrnácte dni zdržel jsem se na jedné velmi široké řece, kteráž, po- 

 kud jsem dozříti stačil, divokými husami a kachnami jen se hemžila. Laponci jen po- 

 třebují do nich střílet, a mají vedle ryb onačej.ší potravu pro zimu i léto," — A v tomto 

 pustém, tuhém obalu, kterýmž tu příroda tajemně se obestřela, jediný snažnou vůlí a 

 bystrým duchem pozorovacím nadaný tvor, kterýž nedbaje lopot a nebezpečenství, její ne- 

 poznanou, odloučenou bytnost tam mužně stihá I Avšak známost toho kraje a nabytá kořist 

 vědecká nahrazovaly všecka namáhání, Linnaeus tu netoliko první s důkladností proskou- 

 mal rostlinstvo, on též o ekonomii a spůsobech živobytí oné země mnohocenná data 

 nasbíral. Odpočinuv v Torneu a nemoha pro nastalou již zimu do tamních Alp se odvážiti, 

 dal se Linnaeus na cesiu zpáteční po východních březích zálivu Botenského přes Uleaborg, 

 Wasu do Abo, a přeplaviv se přes moie, octnul se na konec října v Upsale. Výsledek 

 své cesty, složený v pojednání, podal společnosti Upsalské, kteráž Linnaea na odměnu při- 

 jala za lida svého. Toto vyznamenáni a tak zvané Wredovské stipendium bylo ale všecko, 

 co obdržel za vděk své namáhavé a skvělé cesty, na kteréž přes 800 něm. mil byl urazil. 

 Zatím umínil si Linnaeus vlastním úsilím raziti sobě dráhu veřejnou, a počal 

 r. 1733 při četném posluchactvu držeti kollegium o umění prubířském horníkův, jimžto 

 mineralie se skoumají a kterému se byl na své cestě od horního mistra Swanberga při- 

 učil. Také botanice zase svým jarým, vábným přednášením učiti se jal. Avšak Nils 

 Rosen, znova závistí nad prospěchem svého soka pojat, obžaloval jej před senátem, že 

 se osměluje vyučovati, nedosáhnuv dle předpisu stupně doktorského, a dovedl toho, že 

 Linnaeovi veřejné přednášky zapovězeny byly. Tato rána, skácevši pojednou Linnaeovy na- 

 děje, dotekla se tak citlivě jeho ctižádostivé a dráždiivé povahy, a zbudila V něm tak ne- 

 . skrocený vztek, že jednou, když Rosen z domu vystoupil, hnal se na svého protivníka 

 s vytaseným kordem, aby jej protekl. Tato neprozřetelnost hrozila Linnaeovi nejtěžšími 

 následky, a jen na přímluvu jeho příznivcův, jmenovitě ctihodného Olofa Celsia, byla 

 důtka senátu \ée, čím potrestán byl. 



Živ< 1656. 6 



