é6 



Vášeň jeho ale ještě déle jím zmítala, pomyšlení na zvrácený svůj blahobyt, na 

 nemožnost drahým doktorstvím oprávniti se na université, udržovala v něm neustále starý 

 hněv. A však lepší jeho duch konečné v něm zvítězil. „Když jsem jednou v noci ze 

 sna vystrašen," vypravoval sám po ěase, ,tyto vražedlné myšlénky přemítal a hlouběji 

 o nich rozjímal, upustil jsem od nich. Nečití toho, zvolal jsem, Bůh rozsoudí. A od té 

 doby všecko k lepšímu se mělo." 



Skutečně nastal brzy v okolnostech jeho šťastný obrat. Někteří mladíci z jeho 

 dřívějších posluchačův usnesli se konati výlet do hornických měst švédských a Zvolili 

 Linnaea za svého vůdce. Ve Fahluně, kde nejbohatší doly na měď se nalézají, seznáYnil 

 se Linnaeus s krajským hejtmanem Reuterholmem, kterýž oblíbiv si jej vyzval ho k cestě 

 do Dalekarlie na vlastní útraty své. V průvodu sedmi veselých spoludruhův, s kterýmiž 

 se dělil o prozpytování nových předmělův, procestoval Linnaeus Dalekarlii až na hraniče 

 norské, kde zvláště doly ROrasské probádal. Navrátiv se podal zprávu o své cestě 

 Reuterholmovi, u něhož co informátor dvou synův jeho zůstal. 



Po návratu z Laponska zaměstnávalo jej nejvíce studium mineralií, O nichž- na 

 své cestě do horských míst byl dohotovil nový syslem, o kterém, jakož i o umění pru- 

 bířském četl horním úředníkům ve Fahluně k velikému jich prospěchu a zalíbení. Byl 

 nyní ve svém kruhu vážen a milován, a však duch jeho toužil po samostatnosti a širším 

 okresu činnosti. Úřad veřejného učení byl položil jeho geniu a vědomostem meze for- 

 mální, kteréž jen s doktorským diplomem překročili mohl. Chtěl-li však si vydobyti 

 pevného postavení, musil meze lyto stůj co stůj překročili. Přítel jeho, Jan Browallius, 

 který později stal se biskupem v Abo, radil mu, poněvadž bez peněz doktorem státi se 

 nemůže, aby si vyhledal bohatou nevřslu, která by dříve jeho ošfastnila, a on polom ji. 

 Linnaeus uchopil se té myšlénky se vší živostí své sanguinické letory, a odvážil se 

 smělého kroku, prosili o ruku dívky, jejíž srdce mu již náleželo. Její otec Moraens byl 

 fysikem toho kraje, jeden z nejlepších švédských lékařův, muž praktických vloh a střá- 

 davého smyslu, o jehož bohatslvi v chudobné tamější krajině vůbec se hovořilo. Linnaeus, 

 uveden k němu, spatřil lam starší z dvou jeho dcer, Sáru Luisu. „Spatřil jsem ji," 

 psal Hallerovi, „udivil se, žasnul — a zamiloval jsem se. Mé ochotenstvi získalo mi 

 její lásku, její slib. Zprvu, jsa mladý, chudobný, neosmělil jsem se otce o ni požádati, 

 konečně jsem se předce odhodlal. Ano i ne, byla jeho odpověď. Mne on miloval, nikoli 

 ale mé nejisté, nepotěšné osudy. Konečně rozhodnul, že své dceři dává tříletou lhůtu 

 do zasnoubení." — Linnaeus hotovil se, podporován příspěvkem své radostné nevěsty, 

 na dalekou cestu do Hollandska ; nebof byl tehdáž spůsob obtížný sice, avšak nadaným 

 mladíkům prospěšný, promovovati na cizích, nejraději hollandských, toho časn slynoucích 

 universitách. S počátkem r. 1735 nastoupil Linnaeus cestu novou, důležitou to dobu 

 svého života, na krátko po odjetí přítele svého Artediho do Anglicka. 



n. Linnaeovo pobyti v HoUandsku; reformaci přírodopisu, česly do Angličan a do 

 Francouz, od r. 1735 — 1738. 

 Než Linnaea na cestu do Hollandska provodíme a reformu jeho v botanice 

 opatříme, bude nutno ohlédnouti se po tehdejším stavu vědy přírodní, jmenovitě botaniky. 

 Jestliže ku konci středověku, v 15. století, druhé vědy, jako filosofie, hisloric, politika, 

 archáologie a umem' se vzděláním aesthetickým se vzkřísily na dochovaných pokladech ze 

 starého věku, z jejichž hlubšího studium nové světlo vycházelo a v geniálních mužích 



