76 



iníslu, vypisovali podrobně události posledních Iřidceti let Linnaeova živobytí, které mu od 

 této doby pokojným chodem, ale v neustálé činnosti pro vědu a školu, uplývalo. K do- 

 kreslení obrazu života jeho postafí naznačiti v lilavnich rysech působení toho ne- 

 unavniž badajícího genia po valnou tu dobu, a sice bez přísně chronologického pořádku. 



První zřetel obrátil Linnaeus co professor Upsalský k zahradě botanické, u ve- 

 likém neladů od více desítiletí zanedbané. Předchůdcové jeho, Rudbeckové otec a syn, 

 mnoho sice péče na ni vynakládali v předešlém věku, ale požár od r. 1702 i zahradu 

 v rumiště obrátil; pod nepokojným Karlem XII. nebylo vůbec peněz, tím méně k věde- 

 ckým ústavům, a Rudbeck syn napotom sestárlý neměl již potřebné ráznosti k opravám, 

 lak že solva 50 rostlin cizozemských tam pěstováno. Avšak co stát pro vědu učinili 

 dlouho se zdráhal, to tlavnému muži neodepřel; Linnaeus horlivostí rozněcoval horlivost. 

 Na domlouvání hraběte Gyllenborka, vědám' přírodním příznivého, poskytla vláda náklad, 

 za kterýž dle výborného plánu stavitele barona Harlemanna r. 1742 celá zahrada roz- 

 šířena, prokopána, rozdělena, chodby, záhony a rybníky zakládány, nová oranžérie a ve- 

 selý pl'íbytek professorův vystavěny. V čase málo let vytvořil Linnaeus z pouhého 

 travnatého prostranství, pastviště to koz a ovcí. nujbohatější, nejvýtečnější, potřebám teh- 

 dejší vědy upravenou zahradu na severu, ba v celé Evropě, zvláště také přispíváním .svých 

 znamenitých přátel v Hollandu, v Němcích, ve Francouzích a v Anglicku, tak že v po- 

 pisu zahrady Upsalské r. 1748 už 1100 cizozemských druhův vyčítal. Botanická za- 

 hrada stala se středem Linnaeových přednášek, ku kterýmž, anof jméno jeho v Evropě 

 se rozléhalo, ze všech zemí, ba až přes Atlantis, přicházívali žákové mistra poslouchal. 

 Byir to i ve vlasti se budící znamenitý ruch pro vědu, potud jen co formální přímělek 

 medicíny nedbale odbývanou. Nejenom novota a půvabnost nových věcí a nové melhody, 

 nýbrž i příjemný, jasný spůsob přednesu Linnaeova poutaly mediky a botaniky a loudily 

 adepty cizích věd k jeho katedře. Roku 1759 za jeho pololetního rektorátu počítala 

 universita Upsalská 1500 žákův, ano před tím v průměru 500 bývalo! „Nebylo možná," 

 praví očitý svědek a dobrý přítel Linnaeův, „ubrániti se účastenství v jeho plamenné 

 horlivosti, nebof mluvíval s přesvědčeností a ráznou průzračností, jaké jen z pravdivých 

 a hlubokých náhledův se prýští." K disputacím, kteréž za něho držány bývaly, sdílel 

 svým žákům namnoze sám myšlénky své a látky podával. Dvakráte za týden podnikal 

 celodenní výlety do okob. což bylo dosavad neobyčejné, častokráte od 200 studentův 

 provázen ; tu sbíraly se rostliny, hmyzové, stříleli ptáci, činila poučná pozorování. Cizí 

 žákové odcházeli z Upsaly, aby učení mistrovo po Evropě dále šířili; nejbystřejší svých 

 domácích žákův vysílal Linnaeus sám u velikolepérn ' rozměru do různých krajův světa, 

 aby sbírali a pozorovali vědě ku prospěchu. 



Někteří z těchto poslův vědy nalezli v cizině hrob co metu své horlivosti , mezi 

 nimiž Ternstrom v Polikondoru ve Východní Indii nezvyklému podnebí podlehl, Hassel- 

 quist na cestě do Palestiny umřel ve Smyrně, Forskal v Arábii, Lofling, do Španftl a jižní 

 Ameriky odeslaný, v Americe. .liní z nich byli šfastnější, i navrátili se s hojnými po- 

 klady: Petr Kalm cestoval do Kanady, Rolander do Surinamu, Kahler do Itálie, jiníkpro- 

 skoumání krajin švédských. Linnaeus sám nešetřil ještě v pozdějším věku namáhání 

 cesty; r. 1746 podnikl výpravu do Westgothlandu, r. 1749 do nejjižnější provincie Scho- 

 nen. Získal si tím o vlasf tu pocty hodnou zásluhu, že v Evropě nebylo země u sro- 

 vnání lépe proskuumané nad Švédsko. Nejhlavnější spisy, obětované přírodopisu vlasten- 

 gkému, byly: Flora šcédsliá v. Í745 a Faut.a neb Zciřena švédská roku následujícího 



