78 



zdraví jeho valné bylo podkopáno, působil kiále Gustava III. dar vzácných surinamských 

 rostlin, v lihu výborně zachovalých, lak očerstvivě na něj, že s mladickou jarostí, zapo- 

 ťnenuv neňioct, dal se do popisování jich. Až do ť. 1776 zůstal Linné v činnosti své 

 veřejné ; tu v ziiiiě ranila ho podruhé a krutě mrtvice, jeho stav byl žalostný , s umí- 

 ráním těla upadal i duch jeho v mrákoty, musili jej nositi, oblékati a krmili. Smrt ukon- 

 čila 10. ledna 1778 truchlivé to položiti , švédská vlast želela v něm svého nejpředněj- 

 šího vědeckého genia. 



Dva věkové lidští uplynulí odtud nad hrobem Linnéovým ; zdravé a mocné símě, 

 které veliký muž byl zašil na půdu přírodovědy, vesele se klíčilo a vzrůstá neustále. 

 Jestliže věda naší doby není zcela tatáž, jako za Linnéa, jelikož nová odvětví její pře- 

 vahu dostaly nad systematiku a popisnou botaniku, a anatomie , fysiologie , morfologie 

 vývinopis hlubšího, všestrannějšího ducha vdechly do přírodopisu organického , pokročilá 

 geometrie a nová chemie založily jinou vyšší melhodu v nerostopisu ; jestliže systém 

 jeho umělý přirozeným soustavám konečně podlehl : nesluší proto vinili Linnéa , nýbrž 

 jenom těšiti se z neuslavného pokroku a vzdělavatelnosti ducha lidského. Nebylaf by 

 možná bývala stavba nynější bez základův duchem Linnéovým položených , kteréž věk 

 jeho ocenil průpovědí : ,Bůh stvořil a Linné uspořádal." Nade všecky stálá zůstane mu 

 ozdoba ta, že v čistě lidském doživotním a neustálém snažení dle určitého měřítka a cíle 

 vědě sloužil, vědou probuzen jsa k čilosti za vědou dychtil, jí se vznášel nad nehodami 

 života a jí překrásně vítězil. Dvojí ušlechtilou vášeň kojil po věk života: lásku k pří- 

 rodovědě — tanlus amor florum (takovátě láska květin") obral sobě za heslo co mladík; 

 a snahu po pravé nesmrtelnosti jména v ušlechtilých činech — verš z Virgila : Famam 

 exiendere faclis , hoc tiriulis opvs (slávu rozšiřovati skutky, to mužné ctnosti čin) měl 

 za nápis erbu svého. 



Drobnosti. 



Les v zimě. 



Co krajínáni našim nedosližnou přednost dává před krajinami jižními, jest poesie 

 každého jejich počasí. Kvetoucí jaro, rozkošné léto, veselá jeseii a skvoucí krj-stállová 

 zima, každé z niéh má své zvláštní půvabnosti. 



Vvjděniež v lednu za jasnéiio dne, který po mlhavé noci nastoupil, ven do poli až 

 k háji na stráni v tichém spánku pohříženému. Jaká půvabnost a nádhera rqzestře se před 

 zrakem naším! Všechny miliony větviček lesních slroraů jsou odény biljm rouchem, anaf 

 mlha předešlé noci co jíní v košatých stromech se srazila. Vrána si sedá právě na vy- 

 sokou větev stromu, pod nímž stojíme, a osýpává nás pomíjejícími diamanty, které z pro- 

 hnuté větve odskakují. 



Před námi leží lesknoucím sněhem pokryta malá mýtina, kolkolem kmenným lesem 

 obstoupena, jehož tmavé stromy od bílé půdy k modi-é obloze v malebných odstínech 

 se vyzdvihuji. 



Vstoupivše do lesa spatříme se uprostřed mathematického pokolení sosen, jehož temno- 

 zeleným jehličnn oděné větve pod břemenem sněhovým se ohýbají. Tytéž znaky, totéž vze- 

 zření, jaké jsme na nich v letě pozorovali, vidíme i nyní. Ve větvích jejich poskakuje 

 severní papoušek, kiivozobka, a louská si jádia z naplněných šišek jejich. Uprostřed tuhé 

 zimy slaví podivný pták Icnto čas svého snoubení, hnízdě se již v prosinci v osněže- 

 ných našich hvozdech. 



Jakou proměnu utrpěly ale listnaté stromy ! Větve jejich nesou statisíce jizev, kde 



