ŽIVA. 



ČA80PIS PŘÍRODKICKÝ. 



Redaktorové : Prof. Dr. Jan Purkyiié a Jan Krejčí. 

 Svazek II. Ročník čtvttý- 1856. 



Clovék v poměru k živočišstvu. 



Od Di-. ICd. Giígiii. 



VUiio v přirodovthlecké sekcí Musea královslft ('eskélio dne 19. února 185G, 



Na prvních listech zcinčEpylu, loholo kamennélio dějepisu zeměkoule naší, maiuí; 

 se ohlížíme po stopách některého živočicha ; byla lehdiíž doba budováni a připravování 

 jeviště budoucímu tcprv obyvatelstvu ; život zeměkoule — abych podobenstvím se vy- 

 jádřil — upotřebován byl všecken v dílně Zemeny. 



Tichým krokem a poxiovnč vstupoval vyšší život, život to Květeny a Zvířeny 

 (Fauny) na nebezpečný a zkázunosný povrch mladé země, a jakoby se obával, aby 

 těžkým kroči\jem velikánů živočišstva sotva upokojený a usedlý povrch země k novým 

 nepopudil bouřím a překotům, objevil se zpočátku život zvířectva v podobách nejnepa- 

 trnějších a nejjednodušších. 



Polypi, tito tvorové, o nichž se dlouho nevědělo, zdali mezi kameny, byliny neb 

 zvířata vřadili se mají, objevují se skoumavému oku zemězpytce co první poněkud pa- 

 trnější začátkové živočišstva. Podobají se můstku z říše anorganické do říše organické. 

 Ohromné útesy a ostrovy z polypových kmenů patří do říše prvnější, nepatrná zví- 

 řátka však do říše poslednější, organické. 



Dlouhými řadami niěkkejšů a korejšů postupovalo žívočišstvo vždy výš a výše 

 v mohutnosti forem a v dokonalosti organismů. Ryby a plazi v tisícerých podobách 

 objevovali se na jevišti mladé země a ustupovali zase, jak mile jeviště samo se měnilo. 

 Hocná Květena rozvinula konečně bohaté lůno své a zahalila nahotu země pestrým rou- 

 chem bujného bylinstva pravěkého. Ale jako o závod s rostlinstvem kráčelo též žívo- 

 čišstvo valně ku předu, a v době předposlední, v době to předpotopní stal se povrch země 

 naší rejdištčm nejmohutnějších velikánů zvířectva, jichžto ohromné zkamenělé zbytky 

 podivením nás naplňují a hrobům zasypaných v ukrutném někdy boji Titánů se podobají. 

 V rozsáhlých lesích oné doby proháněli se obrovští mamutové, slonové to světa 

 pravěkého, mnohem větší slonů nynějších. Byli to takřka králové světa tehdejšího, nebot 

 vétšího ani silnějšího tvora nad ně nebylo. Jako nyní nejmocnější světa tvor, člověk, 

 veškerý okres země obývá, tak nejspíše i mamutí po celé tehdejší zemi se byli rozšířili, 

 jak zkamenělé kostry jejich, spočívající pod žhoucím piskem pásma horkého rovněž jako 

 v ledových balvanech severního moře, souditi dovolují. 



