99 



zvuky, ktorýni cd nkli se byl nituiil; snad že laklo sám sobě utvořil ,'pnní počátky 

 mluvy, tohoto uejvzáciiějšilio a nejužitcěiiějšihu vynálezu lidského rozumu, nebof, jak no- 

 véjái cestová lelé tvrdi, iiixlobii se řeč divochň australských přepodivné zvukům ptactva 

 tamtéž žijícího. Ziihy již přilulilo se mnuhé zvíře k člověku a v ncoulionném jiřátclstvi 

 stalo su soudruhem dětského věku jeho. Později neopouštělo ho více, ale vstoupilo do 

 služby Jeho co zvíře domácí. Dlouho to as trvalo, než člověk ruky své pozdvihl 

 k vraždě zvířete , a snad zvíře samo první k tomu zavdalo příčinu , nutíc člověka 

 k obraně života. 



Ale člověk rozvinoval poznenáhla jasný květ ducha svého, a co zatím veškeré 

 zvířectvo na prvopočálečném slupni duševní své schopnosti státi zůstávalo, vznášel se 

 člověk jak mladý orel vždy výš a výše do jasných prostor rozumového vzdělání, až ko- 

 nečně se octnul v takové výšce, že hluboko pod ním zůstalo veškeré tvorstvo, a on po- 

 hlédnuv dolů sám sebe uznal za krále a pána nad veškerou zemí. 



Z jakého stupně duševní vzdělanosti člověk původně byl vyšel, dlouho-Ii lo' 

 trvalo, než nějakého panství nad přírodou si vydobyl, a v jakém pořádku se toto dalo, 

 nedá se našimi nynějšími vědomostmi rozřešili, lak jako nám nelze ještě spatřiti cíl a 

 konec, k jakému až bujný let ducha lidského dostoupí. 



Panství své rozšiřoval a rozšiřuje člověk vždy dál a dále, podmaňuje sobě pří- 

 rodu v tom poměru, jak důmysl a vědomosti jeho víc a více se zmáhají. Nejdříve však 

 a mocně sáhid člověk rukou podmanivou do říše živočišstva. Zvířata, co tvorové člo- 

 věku nejbližší, musila se ho také nejvíce dotýkati ; často překážela mu u vyvedení úmyslu 

 jeho, často nepřátelsky hrozila živolu jeho, a naopak zase stala se mu některá potřebou 

 nevyhnulcinou. Z toho vy[ilynuly záhy nmohostranné poměry obapolné vzájemnosti, které 

 tím zajíma\ěj.ši jsou, au nejen říše živočišstva mnohonásobných převratů a proměn člo- 

 věkem utrpěla, ale naopak také zvířectvo lakový vliv na člověka provozovalo, že nejen 

 stav a směr jednollivců ale i celých národů ba celého člověčenstva více méně od tohoto 

 vlivu odvozovali lze. 



Budiž nyní naší snahou, obnpulný tento vliv všestranně objasniti, abychom po- 

 znali stanovisko, na kterém člověk v ohledu na živočišstvo stoji a státi má. 



. Napřed však slušno pojmy člověka a zvířete blíže vytknouti a hranice mezi oběma 

 oslře naznačili ; neboť ačkoli mnohému podivné bude, k jakému konci hledati ještó 

 rozdílu mezi člověkem a němým hovadem, kdežto předce každému dítěti zjevně do oči 

 bije, předce otázka lato z jistých stanovišf tak snadno rozluštili se nedá, a v rozličných 

 táborech lilosofických rozličně a sobě protivně se rozřešuje. 



Linné, porovnávaje a seřaduje veškeré jemu známé živočišstvo do umělé sou- 

 stavy, přiznává se, že nemožno jemu vynajíti podstatného rozdílu mezi člověkem a opicí, 

 a diví se tomu velice, že mezi nejhloupější opici a nejmoudřejším člověkem tak malého 

 stává rozdílu, že mezník mezi oběma leprva hledati se musí ; na základě toho zahrnul 

 také slavný tcnlo systemalik člověka do říše živočišstva a postavil jej s několika opi- 

 cemi do prvního rodu ssavcctva. Ačkoli takovéto sousedstvo v soustavě živočišné pýchu 

 naši .velice uráží, předce měl slavný systemalik se stanoviska svého poněkud pravdu^ 

 Každá věc dá se s několika stran pozorovati a ohledali, a s kažilé se nám v jiné uka- 

 zuje podobě, pouze srovnáváním a schrnováním všech těchto podob nabýváme pravdivé 

 a dostatečné známostí o věci celé. Linné však posuzoval tenkráte člověka pouze dle 

 těla, tedy jednostranně a věru se strany lo nejméně příznivé. Nebof poro\Tíáme-li tělo 



7* 



