100 



člověčí s tělem zvířecím vůbec a zvlášlě s tělem zvířat člověku nejpodobnějších, tedy 

 i nejzkušenějším anatomům těžké ba nemožné bude, vynajili rozdílu tak podstatného, že 

 by dovoloval člověka vytrhnouti ze spojení s ostatním živočišstvem. Není ústroje v těle 

 lidském, kterého bychom nenalézali též v těle zvířecím ; od vlasu na temeni až k nehtu 

 u palce nohy nenalezneš ničeho na těle svém ani uvnitř něho, co by si též nenalezl 

 u zvířete. Rozložíš-li tělo lidské nožem pitevním, položíš-li nejoutlejší částky jeho pod 

 drobnohled, aneb rozloučíš-li je v retortách chemických, hledal bysi marně rozdílu 

 mezi ním a tělem zvířecím. Obé se narodí spůsobem stejným, udržuje se pokrmem 

 a vzduchem, roste a vyvinuje se, podléhá nemocem, stárne, chřadne, umírá a rozpadává 

 se v látky, dle kterých by žádný lučebník světa rozsouditi nemohl, zdali tělu člověčímu 

 neb některému ssavci přináležely. 



Ovšem že forma není tatáž, a netřeba býti přirodozpytcem, aby rozeznal člověka 

 od opice, ačkoli by to u divochů některých ostrovů australských předce tak příliš 

 snadné nebylo; ale rozdíl tento pouhé formy se týkající není tak podstatný, aby se 

 k vůli němu, jak jsme pravili, člověk mohl důsledně vytrhnouti z ostatního živočišstva ; 

 rozdíl formy není ani tak příki'ý jako mezi opici a koněm, slonem a velrybou, orlem 

 a myší, a předce obé do jediné veliké třídy živočišstva zahrnujeme. Ano, nedá se ni- 

 koli upříti a ostré kritice vědecké vymluviti, že bychom dle těla našeho nepatřili mezi 

 živočišstvo. Ba předči nás v mnohých schopnostech tělesných mnohé zvíře. Rychlosti 

 noh zahanbuje nás jelen a kufi, býk a lev předčí nás silou svalovou, ostnist oka na- 

 šeho zůstává daleko pozadu za ostrostí oka sokoliho, a kdežto nám pouze na suché 

 zemi kráčeli jest, prohání se ryba střelhbitě vlnami mořskými a orel splývá v nedolUedné 

 výšce s blankytem nebeským. 



Leč člověk neskládá se pouze z těla. V tomto tele bydli duch, částka to člo- 

 věka lepší a čistě lidská, tak vznešený a nad zvířecí povahu nedohledně vysoko posta- 

 vený, že hrdost naše, uražena tělem zvířecím, úplnou náhradu nalézá v božském tomto 

 daru. Poměry země naší nedovoluji, aby se duch tento v jiném objevil těle; jako ryba 

 mající žitř ve vodě nemohla obdržeti tělo ptačí, tak i člověk musel se spokojiti tělem, 

 jaké v poměrech bydliště jeho obstáti mohlo, které podléhá všeobecným zákonům na 

 zeměkouli naší vládnoucím a jakým člověk zase zpět oučinkovati může na zákony tyto. 

 Duch ale, v hrubém nástroji tomto se jevící, nedá se niktei°ak vřaditi do říše ostatního 

 živočišstva. Ovšem že se i zvířeti nedá upříti duše. Spatřujeme u zvii-at výjevy, jaké 

 pouze duši připisujeme. Zvíře uznamenává předměty kolem sebe a branami smyslů ku 

 poznání je přivádí. 1 nejnižší kořenonožec čiti světlo a k němu přijíti se snaží. Zvíře 

 niá paměf: včely, čápi, vlašfovky vracují se po daleké často pouti zpět do hnízda 

 svého; zvířata domácí pamatují si dům a chhv a sama do něho se navracují. Kůň 

 a osel dobře v paměti podrží hospodu, v nížto se jim dobře vedlo, a samovolně vchá- 

 zívaji do ní; pes pamatuje si člověka, jenž mu byl ublížil, a liška nevleze podruhé 

 do, pasti, z níž jedenkráte šfastně byla vyvázla. Zvíře také sní; myslivecký pes ze 

 spaní štěkává a nohama pohybuje jakoby zvěř honil. Ale též soudnost nedá se zvířa- 

 tům upříti : pes se raduje a skáče, vida pána svého klobouk a hůl beroucího, nebof 

 soudí, že s nim půjde na procházku ; schová se, když něco dokáže, z čeho trestán bývá. 

 Že zvířata též city a vášně mají, je vůbec známo. Radost a žal, zlost, strach, leknutí, 

 závist a mstivost nalézáme u zvířat více méně vyvinuté, ale i city jemnější často ku po- 

 divu mocné u nich spatřujeme : oddanost, věrnost, vděčnost, láska k pánu svému 



