116 



Však teprv rokem 1833 počala ona ve vědé památná doba, v které se nová podivuhodná 

 činnost ve \7sk0umavani přechodnícii útvarů vyvinula , a sice nejdrive v Ang-lii , pak 

 zvláště v Rusku, v severní Americe a v Cechách. Skoumání čelných a památných ska- 

 menělin tohoto útvaru vedlo k neočekávaným výsledkům, tak že v krátce celé pásmo, 

 které dříve jediným jménem zahrnuto bylo, v tré útvarů se rozložilo, jimž angličtí ze- 

 mězpytci jméno kambrické, silwské a devonské soustavy udělili *). 



Při kambrichém útvaru , jímž hlavně Sedgwick se obíral , shledalo se později, že 

 vlastně jen co zpodní pásmo silurského považovati se může, poněvadž svrchní jeho vrstvy 

 tytéž skameněliny mají, jako hlubší vrstvy silurské, zpodní ale vrstvy jen z břidlic bez 

 skamenělin se skládají. Všeobecně byly tedy v oboru přechodních hor jen dva útvary 

 přijaty: silurský a devonský. 



Silurský útvar ustanovil v Anglii Sir Roderick Impey Murchison nejdříve r. 1833, 

 o dvě léta později byl do vědy pod svým nynějším jménem uveden a konečně r, 1839 

 v slavném díle „The Silurian System" velmi obšírně popsán. Podivuhodné dílo toto vzbu- 

 dilo mezi ^šemi zemězpylci neobyčejnou pozornost a mělo za následek, že silurský útvar 

 brzy potom v nejrozličnějších krajinách poznán byl: vNorvéžsku, Švédsku, Rusku, Irsku, 

 ve Francii, Španělich a Sardinii, v Čechách, v Haliči, v rakouských Alpách, v Durynském 

 lese, v Sibiři, v severní Americe, v Africe, v Indii u paty hor Himalájských a v Novém 

 jižním Walesu. Krásné a důkladné práce Murchisona, Verneuila. Jamesa Halla, Barranda 

 a j. obsahují popis těchto silurských krajin. 



Zároveň dostalo se i rfeconíAéma M/rar« důkladných skoumatelů. Aždor. 1849 rozdě- 

 lovali angličtí zeměznalci starší vrstevnaté útvary tak, že na přechodní hory s jejich obě- 

 ma útvary, kambrickým a silurským, následoval útvar kamenouhelný, jehož nejhlubší pásmo 

 starým červeným pískovcem Cold red sandstone) nazváno bylo , na rozdíl od novějšího 

 červeného pískovce (new red sandstone), který v Durynském lese pod jménem rothes 

 Todtliegendes již dávno co člen jiného útvaru znám byl. Murchison vystavil r. 1839 ve 

 svém podotknutém díle o silurském útvaru tento starý červený pískovec co samo- 

 statný útvar, opíraje se dílem o znamenitou jeho mohutnost, která v Herefordshiru 

 10.000 stř. dosahuje, dílem o skameněliny, zvláště ryby, které od silurských se rozezná- 

 vají. V skutku ukázalo se, že i břidličné hory v Devonshiru a část břidlic v Cornwallu 

 k témuž pásmu starého červeného pískovce náležejí a že tedy jméno jejich nemůže na- 

 značovati útvar, který sice ve Skotsku a Herefordshiru hlavné z pískovců záleží, v De- 

 vonshiru a Cornwallu ale z břidlic a droby se skládá. Murchison a Sedgwick navrhli 

 tedy pro něj jméno útvaru devonského. 



Návodem tím poznali zemězpylci na pevm*ně evropské , že i lam velký díl pře- 

 chodních břidličných hor k tomu útvaru náleží a podle uložení a skamenělin byl tedy 

 v Belgii, Porýnsku a Westfalsku, iia Harcu, v Nasavě , v horních Frankách, v Durynsku, 

 Sasku a Slezsku devonský útvar ustanoven. Podle lěch znaků byl útvar len i jinde po- 

 znán, v štýrských Alpách a v Moravě, v Rusku, kde prostoru 6000 čtverečních mil po- 

 krývá, v zemích zakavkazských a v horách Altajských, v severní a jižní Americe, v In- 

 dii a v Austrálii. 



*) Jnjena tato vztahují se k oněm krajinám Anglie, kde útvary tyto zvláště v)'vinuty jsou. Kambrický 

 útvar panuje totiž zvláště ve Walesu a Cumberlauda, v zemi starých Kambrii ; silurský útvar zase 

 v zemi bývalých Silurů, a devonský zvláště v Devoushire. 



