138 



pudem a radou Brudzewského, podnCcován slovútností Regiomonlanovon a utvrzen 

 v předsevzetí svém příkladem Columbovým obrálil se k hvězdářství, ale nikoliv co žák, 

 který bez výmínky výrokům svých přcdchfldců se podrobuje, nýbrž co vřdccký kritik, 

 připravený k odkrytí starých omylů a k vystavění nové, nezvratné budovy. 



Z Padovy zacházel fasto do Bononie, kde Dominik Maria de Ferrare již po dva- 

 nácte let s velkým prospěchem přednášel hvězdái-ství. Oba mužové stali se brzo přátely 

 a často pracovali společně. Roku 1496 pozorovali oba po slunce západu zakryti hvězdy 

 Aldabaran lunou. Pozorování toto, které se značně odchylovalo od pozorováni starých 

 hvězdářů řeckých, sloužilo později Koprníku k dotvrzení parallaktické theorie jeho. 



Na návrh Ferrarův byl Koprník r. 1499 jmenován professorem mathemaliky na 

 universitě v Římě, kde svou učenosti a výmluvností četné a vybrané posluchactvo kolem 

 sebe shromáždil. Čím více však hvězdářství, jež vykládal, žákům jeho postačovalo, 

 tím více přicházel mladý professor k poznání, že celá stiirá soustava hvězdářská jest 

 vlastně beze všeho odůvodněného základu a že nemá jednoty ani srovnalosli. Planety 

 a hvězdy kolují dle této soustavy v nesmírném prostranství s rychlosti, která nižádnou 

 obrazností představiti se nedá, a nebylo možno najíti určitého zákonu v spletených jejich 

 drahách. Koprník cílil tuto vadu, nebyl ale ješlě s to, aby ji napravil, s neúnavnou 

 pilností však obíral se pozorováním a skoumáním, až konečně šfastně přišel na stopu 

 slavného svého vynálezu. 



Pobytí Koprníkovo v fiímé bylo brzo přetrženo nastalými bouřemi. Na stolici 

 papežskou dosedl Roderik Lenzuoli pod jménem Alexandra VI., a snažil se přísností pře- 

 trhnouti nevázanost předešlé doby. Zpurnou šlechtu potlačil, smělého kazatele Savana- 

 rolu dal zajmouti a co kacíře na hranici upálili; není ledy divu, že Koprník uprostřed 

 hluku nepokojného Říma se roztoužil po vlasti, která Ichdáž v nerušeném blahobytu roz- 

 kvétala. Navrátil se do Krakova r. 1502. Kdyby po penězích se byl sháněl, byl by 

 mohl nyní s velkým prospěchem provozovati medicínu, a kdyby po obyčejně lidské 

 chvále byl toužil, mohl snadno stáli se nástupcem Vojtěcha Brudzewského, učitele svého. 

 Cíl ctižádosti jeho byl ale mnohem vyšší. Nepřestal doufati , že otevře novou dráhu 

 vědeckou, že odkryje pravou soustavu světa a vybaví učený svět z poroby zastaralých 

 Iheorií. K docílení toho byl mu však potřebný útulek pokojný a život lichý. Stav 

 kněžský poskytoval mu co si žádal, a souhlasil též se zbožným citem jeho, pročež při- 

 praviv se přijal od Jana Konarského, biskupa Krakovského, posvěcení kněžské. Půso- 

 bením strýce svého, biskupa Vcrminského, stal se pak r. 1510 kanovníkem ve Frauen- 

 burku, městě nad Vislou v polském Prusku. 



Zde, zaměstnán trojím směrem, žil až do své smrti, vykonávaje svaté povinnosti 

 co kněz, slouže chudobnému lidu co umělý lékař, a obíraje se skoumáním hvězdářským. 

 Pokoje ale a poklidu, po kterém toužil, nenašel zde. Neustálými nápady svárlivých 

 německých rylířů, kteří severní čáslí Pruska vládli, v majetku svém znepokojovaného 

 zachránila ho jen pevná záštita ujce biskupa při jeho právu. Však navzdor tomu 

 pokračoval neustále ve svých pracích. Ne-i()okojen se soustavou starých hvězdářů 

 přemítal, proč země, jsouc dle nevývratného důkazu Columba koulí jako jiné planety, 

 má býti nepohnutým středem celého světa. Myšlénku tuto stopovav ve všech Jejích ná- 

 sledcích hned po návratu do Krakova vypracoval během pěti let, mezi roky 1502 a 1507, 

 novou svou souslavu. Od té doby započal p?áli své veliké dílo de Revolulionibus. Při 

 tom nejednalo se ovšem o pouhé sepsání velkolepé domněnky, zde musily se nahra- 



