159 



týnkům z dvou řad šupin složeným. Lístky lylo jsou pro celý řiid Irav tak významné, 

 že podle nicii obdržel jméno rostlin plevnalýcii. 



Všeobecná podoba jejich jest Chinkovilá, v prohnuté části spočívá květ. Zvláštní 

 >'ýjev poskytuji osiny (aristac) , dlouhé ostny, které u mnohých na špičce nebo na 

 hřbete takových kláskových lístků sedí, a v obou případech co proměnné špičky listů 

 považovati so musí. Obyčejně jsou osiny pravidelnými řadami ostrých zoubků posázeny; 

 znamenitě dlouhé osiny kavilu (vousů sv. Ivana, Stipa pennata) mohou se co vzor tohoto 

 památného ústroje považovati. Osiny přispívají podstatně k význačnosti a okrase trav- 

 ního květu, a sotva dá se lepší ozdoba na trávách mysliti, nežli osiny. Zevrubný popis 

 osin vedl by nás příliš daleko, přiložené výkresy (obr. 7.) představují některé zajíma- 

 vější případy. 



Obrátíme se nyní k zpytování oboru květného či květenství. Obor tento obje- 

 vuje takovou rozmanitost u rozličných druhů, že podle něho velký počet trav, který 

 více nežli 3000 druhů obsahuje, nejlépe roztřídili se dá. Ačkoliv základní vzor, podle 

 něhož rostlina se vyvinula, od kořenu až k temenu vždy se zachovává, vystupují 

 zvláštnosti jeho předcc nejjasněji v posledních stupních rostliny. Mohli bychom sice 

 již podle kořenu poznati, zdali náleží rostlina k jednoděložným nebo dvojděložným, ale 

 čeleJ bychom dle toho jen s obtíží ustanovili ; podle stébla neb listu uhodli bychom 

 hned čele J, sotva ale rod ; máinu-li však před sebou květenství, můžeme i rod snadno 

 ustanovili; z rozboru jednotlivého kvítka poznáme konečně s úplnou jistotou i druh. 



Nalezneme tedy u květenství mnohem větší roz- 

 manitost, nežli u soustavy podzemních větví a na stéblech. 

 Nicméně shledáme, že řídká lata ovsa a hustý klas pše- 

 nice od sebe méně se uchylují, než jak by se dle prvního 

 pohledu zdáli mohlo, poněvadž u nejrozmanitějších spů- 

 sobů travního květu vždy jisté základní částky se obje- 

 vují, jejichž počet a velikost ale u rozličných druhů jsou 

 rozličné. Vezměme si za vzor jedno z nejjednodušších 

 travních květenství, jaké totiž na jilku (Lolium), při ce- 

 stách a polích všude obecném, pozorujeme (obr. 8.). Z po- 

 chvy posledního listu vystupuje tenké pevné stéblo, na jehož 

 konci květenství se nalézá. Na tom dá se snadno rozeznati 

 osa, která jest bezprostřední prodloužení stébla, a pak 

 malé květonosné větvičky, asi '/„ palce od sebe vzdálené. 

 Pobočné větvičky šlovou klásky (spiculae), kteréž jméno 

 irozeznati se musí od klasu (spica), jak celé květenství 

 slovc. Klásky jsou na klasu ve dvou řadách sestaveny, 

 jeden klásek vždy na pravé, druhý vždy na levé straně; 

 tentýž pořádek pozoruje se na listech každého jednotli- 

 vého klásku, kterýž jest zmenšeným obrazem celého 

 klasu. Vyjma nejdolcjši lupénky má každý lupen klásku 

 na špičce jemnou osinu, a v koutku jeho sedí kvítek, 

 který obsahuje jeden blánitý lupének, tři tyčinky a čnělku 

 s dvěma bliznami ; ústroje tyto vystupují však jen v čas 

 květu z lupénků vcu, jindy jsou ukryly; v koutku nej- 



(Obr. 8.). 



