173 



nápoji, vášněmi, násilném pohybováním, zevnějším teplem itrev se zkvasí a prudčeji 

 krouží. Leží pak na snadě, vzduchu a dýcháni připisovali moc ochlazující, klerá by 

 vrozený oheň (callidum innalum). jakový z;i základ živola sloužili se zdá, zmírnila, aby 

 příliš prudce nezplanul. Také slaří filosofové a medikové před Aristotelem až do Ga- 

 lena a Arelaa, podobným citem ochlazeni, byli vedeni k podobné domněnce. Jest to 

 přirozený sptisob |)opulárnosti, klerá vidy raději od povrchních výjevů a zdání táhnouti 

 a zaváděti se dá, než aby hned ku přísné pravdě přistoupila, která arci někdy mnohem 

 skrytější bývá, nežli pouhý na jevě stojící a však zavádějící úkaz a mam. 



Taková sprostá ponětí mohla jen tak dlouho jakousi platnost míti, dokud povaha 

 lufcbní vzduchu atmosferního důkladně poznána nebyla. Teprv tenkrát, když na konci 

 minulého století kyslík co hlavní částka vzduchu odkryt a Lavoisicrem dle jeho lučeb- 

 ních vlastností ouplně proskoumán byl, vzala otázka o dýchání zcela jinou spůsobu na 

 sebe. První převládající myšlénka, kterou tu analogie hned poskytovala, byla, že dý- 

 chání jest spůsob hořeni. Lavoisier sám píijal, že v plících se vyvinuje plyn uhliko- 

 vodíkový, který vdechnutím kyslíku ve vzduchu obsaženého proměňuje se v kyselinu 

 uhlíkovou a ve vodní páry. ježto bez přestáni vydychováiiím ucházejí, rovně tak jako 

 při hořeni svíce lojové nebo pálení oleje v lampě, kdežto bez mála to samo se děje. 

 Podle jeho mínění nebylo dýcháni nic jiného než čištěni krve od zbytečného uhlíku 

 prostředkem právě tolika kyslíku, jako k té sloučenině potřebí bylo. Krev tím spro- 

 šlěna látek životu odporných, uhlíku a vodíku, navracela by se do přirozeného svého 

 stavu beze všeho přijetí nových látek odjinud. Podle toho byla by krev arteriální 

 sama sobě čistá a původní, vcnosní pak krev uhlíkem znečištěna. Čistá krev byla by 

 také ta, která sama sebou životními vlastnostmi nadána život kojiti by v stavu byla, bez 

 požadování z venku jakýchsi duchův aneb látek oživujících na pomoc, an organismus 

 životní síly všeho druhu sáni v sobě připravuje. Vyniká tento náhled svou patrnou 

 prostotou a důsledností, i vábí k přijeti. Hlavní vada leží v tom, že uhlíkovodikový 

 plyn co v krvi hotový pouze hypotheticky přijat, že vyvádění tepla v plících jest příliš 

 neznačné, aby se co hoření považo>ati mohlo, a že vypařování vody, jako na všech 

 tnokrých površích se vzduchem se stýkajících, samo sebou se stává, aniž by nového 

 chemického tvořeni vody potřebí bylo. Ovšemf ale dal výklad Lavoisierův cele nový 

 obrat otázce o dýcháni, aniž od něho až do nejnovějších časů docela upuštíno ; jen 

 sem a tam něco zjinačeno, určitěji udáno nebo jinak pojímáno, podle toho jak v tom 

 ,ncb onom zkušenost nových pokroků učinila. 



Po této historické digressi, která by ještě podrobněji až do dnešní doby vyvésti 

 se dala, při čemž bychom arci na učenosti něco získali, ne však na pravém poznání, 

 obrátíme se hned k důkladnému a zkušebnému považování přirozeného úkonu našeho 

 dýchání. Rozdělíme toto jednáni na patero oddílů podle rozličných stránek našeho 

 předmětu, rozličných základních všeobecných věd, jako jsou mechanika, chemie, dyna- 

 mika, které slouží k vystavení theorie, nebo rozumného poznání úkazů našim smyslům 

 se naskytujicích, a podle rozličného spůsobu, jakým dýchání se upotřebuje v životě 

 tělesném i jakého užití dovoluje v poměrech společenských. Budeme tedy obšírněji 

 rozprávěti : 



1. O zevnějšku dýcháni, totiž o výjevech dýchání bezprostředně poznatelných, 

 bez předpokládáni zvláštních vědeckých známostí. 



