(direktního) dráždění nervů dýchacích, jako kýchánf, kašlání. Všechny lyto spůsoby 

 dýchání jsou od naší libovůle neodvislé. Jest totiž naše živé tělo tak zřízeno, že, ačkoliv 

 velká část jeho činnosti včdomí přístupna a duševní vůli podmaněna jest, jiná zas část 

 ne menší, přírodou líboviili a jasnému poznání odňata, s bezvolnou nutností se vykopává, 

 avšak nicméně zákonům jest podrobena, které se srovnávají s vyššími, duchovními účely 

 našeho žiti a morálního, společenského určení lidského pokolení. 



Zdá se, abychom podle obyčejného mudrování věc vyslovili, jakoby byla příroda 

 předvídala možné zneužívání mnohjch svých sil, člověku propůjčených a hlavni podstavu 

 žili zakládajících, a je hříšné libovůli a prostopášnosti jeho byla odňala. Anebo snad 

 leží příčina v obmezené míře a velikosti našich životních a duševních sil vůbec, pono- 

 řených do hmoty světa, z nichž zdá se jakoby jeden oddíl jen tenkrát duchové činnosti 

 poslušen býti mohl, když druhý cele se oddá hmotným úkonům, čímž by se na silách 

 pro potřeby duševní přispořilo. Že pak tyto oddíly té samé bytnosti a jediníku náležejí, 

 panuje mezi nimi nutná vzájemnost a střídavost oučinů, tak že jeden toliko na outraty 

 druhého moc svou zvýšili může. Tělo hyne přílišným namáháním duševních sil, lyto 

 zase oddáním se tělesným žádostem a hmotným úkonům. Pravidelný pak stav života 

 lidského založen jest na rovnováze obou. 



k) Velký díl změn a spůsobů dýcháni náleží duševnímu životu. Ačkoliv dýchání 

 hlavně vřaděno býti musí mezi životni úkony rostní, jako zažívání, obíhání krve, živení 

 a jiné, které se s neodvratnou nutností provozují, nicméně podléhá také z velké části 

 působením duševních činností, spojeno jsouc s organy libovůli cele podrobenými, jako 

 jsou svalstvo hrudní i s oponou, nástroje hlasní hrdelní části mluvní v ústech. Jest 

 tedy dýcháni u středu postaveno i oběma života spůsobům rovně sloužící. Naše vůle 

 provozuje značnou moc na dýchání. Můžeme je přirychliti nebo umírniti, skrátiti nebo 

 prodloužiti, násilně vydávati nebo slaběji, hluboce nebo mělce, stejně nebo nestejně.. 

 Avšak tato libovůle jest velmi obmezena přirozenou potřebou stálého dýchání. Přesvěd- 

 či! se každý o tom, když se pokusí dech svůj asi na půl minuty zatajiti. Nastane tu 

 zvláštní čití ouzkosti, které své hlavní sídlo má okolo srdce, pak na vnitřnosti bři.^^ní, 

 na hrdlo se rozprostírá, ano do hlavy vystupuje, ohlušuje, omračuje, až i hrůzu plodí, 

 načež k mimovolnénm a hlubokému zase vdechnuti nuceni býváme. Následující dýchání 

 jest pak velmi příjemné a občerstvující. Takovou zkouškou poznáme stav svého těla, 

 jaký by se s hladem nebo žízní porovnati dal, i nazývá se u našich mediků hladem po 

 vzduchu (Lufthunger). Vzduch tedy považuje se co pokrm nebo nápoj, dýchání jest na- 

 pájení se vzduchem , jím celé tělo okřívá. Ano i na zjasnění a obveseleni mysli 

 působí vzduch svěží, kalný pak ji zakaluje a zasmucuje. Jaký účinek vyvádí dýchání 

 na sílu našich svalů, může se každý přesvědčiti při jakémkoliv silnějším jich namáháni, 

 při práci, tahání, zdvihání, běhání. Mimovolně se dýcháni tím více zrychlí a častěji 

 opakuje, čím spěšněji běžíme, jakoby jen od vzduchu nových sil nabíralo naše svalslvo. 

 lÉyž pak v běhu na chvilku zatajíme dechu, jako ohromením síly nás opouštějí. — 

 Poznáváme z toho, že ačkoliv při dýchání naií vňli mnoho zůstaveno, předce to jen až 

 do jistých mezí dosahuje, kterých překročili nedáno, an příroda bez ohledu na pro- 

 tivné naše pomysly a snažení za bdění a spaní své ouřady přísně vykonává. Již za 

 dne, při plném vědomí, při konání našich prací dýcháme bez přestání bezvolně a ne- 

 vědomky podle toho, jak toho namáháni télesné, duševní poklid nebo hnuti požaduje. 

 Ještě pravidelněji stává se to za čas spaní, kdežto vůle a vědomí zbaveni býváme 



