195 



Jak známo , jest celé télo naše protkáno tenkými vlákny nervovými , které jako 

 nejdokonalejší soustava telegrafická pocity k mozku přivádějí a rozkazy jeho ke všem 

 tidňm rozvádéji. Citimc-K nějaký náraz , stává se to pochodem zvláště spleteným , nervy 

 sdéhijí pocit ten mozku a mozek rozesílá pak rozkazy svalům , které dle toho se řídi. 

 Každý ten pochod požaduje jistého času , ovsem malého , ale dle Helmholtzo přoilce 

 měřitelného. 



Stroj jeho jest pMiš složitý, než aby se zde popsati dal, nicméně jsou výsledky jeho 

 velmi památné. Bere se pH tom ohled na následující okolnost. Pustí-li se galvanický ráz 

 skrze prsty, sevřou se tyto nejenom raimovolně, nýbrž také podruhé z rozkazu vůle. 



Účinek první spňsobí se bezprostředním působením galvanismu na svaly , účinek 

 druhý vychází však od mozku jako reflex na pocítěné sraženi ; onen jest tedy okamžitý, 

 tento následuje teprva o něco později. Jakožto výsledek nesčíslných zkoušek uvádí Helmholtz, 

 že rychlost, kterouž nervy zprávy sdělují, obnáší 19.'') stř. za sekundu. Narazíme-Ii se tedy 

 db palce u nohy, uplyne doba asi '/40 vteřinky , nežli bolest pocítíme. Je-Ii ucho sídlem 

 bolesti , obdrží mozek zprávu dříve , taktéž vykoná jazyk rozkaz mozku dříve nežli ruka 

 nebo noha. U zvířat velikých musí ten rozdíl býti ještě nápadnější nežli u člověka. Dospělá 

 velryba počíti ránu zasazenou v ocase teprva za 1 sekundu, a taktéž uplyne jedna sekunda, 

 nežli se ocas k obraně připraví. 



Poznáváme tedy z památných těchto zkoušek, že „okamžení" v miliony částek rozděliti 

 se dá, a jinak že obraz mluvy naší, jížto největší rychlost naznačujeme: „tak rychlý jako 

 myšlénka", předce ještě za pravdou zůstává. 



Desetinná soustava početní. 



První původ počítání nedá se vyzpytovati ; jestit on přirozeně tam, kde člověčenstvo 

 mysliti počalo, tedy v takové dávnověkosti, které historie člověčenstva toliko pouhým jmc- 

 nem připomíná. První počítání nemohlo býti tedy jiné, leč počítání z paměti , odkudž se 

 teprv přirozeně na znamínka početní přecházelo , k čemuž ústrojí těla lidskéhq jmenovité 

 rukama výborně sloužilo. Tof byl první pokrok, kterým se myšlénky ducha oku pochopi- 

 telné staly, ano dalo by se tvrditi , ze početní znamínka , jakýchž na př. Římané užívali, 

 starší jsou než písmo jejich, neboř počítání jest člověku mnohem bližší potřebou než psaní. 

 Patrné jest to viděti z té okolnosti, že se počty i všude tam nacházejí, kde o písmu žádné 

 stopy není. 



Vynález písemních znamínek připisují staří Řekové Feničanůni , což sé i dosti ku 

 pravdě podobá, jelikož tento prastarý obchodní národ velmi rozsáhlá spojeni měl a následovně 

 přede vším potřebu toho cítil. Odtud se dostala t? to vědomost do Řecka,jemuž první známosti 

 mathematické dekovati máme , ačkoli nynější soustavy početní a našich cifer ještě nezu.ilo. 

 Písmeny vyznačovaly čísla, tak že bylo « = 1, /?=2, )'=3, «= 10, x= 2?, ^ = 30, p := 100, 

 (f=200, T=300, «=1000, ^=2000,7=3000 atd. Tento spůsob vyznačování čísel svědčí, 

 že se zmíněný pokrok v počtářstvi u Řeků současně s písmem anebo teprv později vyvinul, 

 sice by se byla zvláštní číselní znamínka objevila , jakož to u Římanů viděti jest. Pozo- 

 riyeme-li blíže známky římské, shledáme patrně, jak se vyvinuly z našeho nejstaršího 

 apparatu početního, totiž z ruky. Jako prsty stavit do pěti kolmé čáry podle sebe, až u pěti 

 i ná palec přicházejí, který pak podobu tuto značně změní , totiž na dvě v jednom bodu 

 se stýkajicí šikmé čáry \^^ . Počítaji-li dále , přidávají zaso k první celé ruce jednotlivé 

 prsty druhé ruky, až přijdou k desítce, která podobu čísla na novo mění. Jelikož se tu 



drě pětky v celku setkávají, povstává z toho známé \, což obě dlaňma k sobe přiložené 

 rozprostřené ruce vyznačuje, tedy jest to vlastně jedna převráceně položená svrchu zmíněná 



13? 



