196 



pětka, k jejímuž vrcholíku se vrcholíkem druhá klade J. Co nás ve svrchu zmíněně domněnce 

 ještě více potvrzuje, jest, že Římané desítky ovšem dále na prsty počítali, ale zase jen tak 

 dalece, pokud k tomu jedna ruka postačovala, tak že koncem ruky t, j. při padesáti již 

 zase zvláštní znamínko sobě utvořili, totiž ruku samu, jen že v jiné poloze s prsty kolmo 



a palcem horizontahiě drženým . . Podobnost jestif tu také s hořejší pětkou, když se 



tato o něco k pravé straně ukloní. Podobným spůsobem jako desítka z pětky, povstalo 

 sto z padesátky , jedné přímo, druhé převráceně položené ^2. ' <^°^ splynulo ve ^ . 

 Podobně počítali Římané sta dále , ale zase jen potud , pokud prsty jedné ruky k tomu 

 vystacovaly. Pro pět set povstala následovně zvláštní známka , taktéž pro tisíce v původní 

 podobě asi jako | ) | . 



Jako všecko změnilo i toto znamínko podobu svou postupem času, který jak známo 

 všecko rovná, hladí, krouží atd. Podoba a zvyk udělaly konečně z jednotky písmeno I, 

 z pětky písmeno V, z desítky X, z padesátky L, ze sta C, z pěti set D a z tisíce M, což 

 obraznost i jinak v Cl3, jakož i známku pěti set v 13 zakroužila. Zmíněné zdržování se 

 Římanů u pětky, padesátky, pěti set , jakož i zvláštní vyznačování těchto čísel bylo také 

 příčinou , proč se početní soustava desetinná u nich vyvinouti nemohla a k nám teprv 

 takovými oklikami se dostati musila. 



Tak asi fo vypadalo s počtářstvím u Římanů a Řeků, jimž téměř celý křesťanský 

 svět svou vzdělanost děkovati má. Kdyby byli Řekové naše cifrování znali, byli by zvedli 

 počtářství zajisté na vysoký stupeň , než s písmeny jejich to nešlo. Co nyní v počtárství 

 hošík hravě provede, to stálo i nejdůmyslnější filosofy řecké velikého hlavy lámání , kteří 

 za touto příčinou při všem důvtipu a vzorné horlivosti své jen nepatrní počtáři byli. 



Odtud, odkud by se toho byl svět nejméně nadál, vyšlo světlo počtářské, od Arabů. 

 Ti, kteří křesťanství a následovně i vzdělanosti záhubou hrozili, kteří knihovnu Alexandrin- 

 skou, ježto téměř veškerou tehdejší učenost v sobě obsahovala, spálili (?), učence do všech 

 dílů světa rozehnali, přinesli vzdělanému světu jedno z největších dobrodiní — naučili jej 

 počítati. Ne bez důvodů musíme se domnívati, že nikoli Arabové, nýbrž Indové, od kterých 

 se i Řekové tak mnohému učili, cifrování vynalezli. My je však máme od Arabů a na- 

 zýváme naše cifry i za touto příčinou arabské. Jelikož se však v novější době ukázalo, že 

 podoba cifer u Indů a podoba cifer, která se v sanskritu nalézá, od cifer našich značně se 

 liší, lze se ne bez důvodů domýšleti, že se indické počtářství v rukou arabských znamenitě 

 změnilo, ačkoliv o tom žádných podstatných zpráv nemáme. Příčina těchto nedostatečných 

 známostí leží snad v tom , že cestující znatelé orientalských řečí věcí počtářských si málo 

 všímají, proto že se vůbec známosti počtářské s filologickými tak zřídka setkávají. 



Od Arabů jsme se také naučili nynějšímu spůsobu vyslovování a psaní čísel jakož 

 i známým čtyřem početním druhům, čímž základ položen byl k zbudování nynějšího tak 

 zdokonaleného počtářství našeho. 



Náhoda to byla, že mnich jménem Gerbert v polovici desátého věku z kláštera ve 

 Fleury do Spaněl utekl; když pak se konečně zase vrátil, nemohl se svět již dosti vyna- 

 diviti učenosti tohoto muže, jenž se stal nezapomenutelným pro dar, který nám ve zmíně- 

 ném arabském počtářství přinesl. On se stal později (1. p. 999) hlavou veškerého kře- 

 sťanstva pode jménem Silvestra II. 



Ačkoliv zavedením desíti cifer již soustava desetinná se založila, zůstala předce ještě 

 dlouhý čas jaksi nedokonalá čili nevyvinutá. Po desítce se násobilo, hromadilo,, kráčelo vždy 

 k vyššímu a k vyššímu, ale ne také tak ve směru opačném, kde se u celých státi přestávalo. 

 Mělo-li tu býti nějakého dělení, dělo se to zcela jiným zákonem. Tak povstalo dělení 

 dvanáctinné, Jako na př. dne na 12 hodin, obvyklý ducent, které jmenovitě v délkomíie 



