1&8 



protože v desetinné soustavě svůj základ mnjí a tedy známé čtyry početní druhy jejich se 

 od obyčejných s celými čísly ani lišiti minohoii. Ovšem k nepoznání výhod jejich nejvíce 

 přispěla nevzdělanost a neobratnost, která trhá což celé zůstati má, a rozlučuje co by 

 slučovati měla ; neboř až posud staví ještě zlomky desetinné co zvláštní nový oddíl poítárství ! 



Míry desetinné. 

 Výhody, jakýchž se užíváním desetinných zlomků v počtářství docílilo, vzbudily my- 

 šlénku , aby se na tomtéž základě i miry spořádaly. Mimo to se vidělo již dlouhý čas 

 žádoucí věcí býti, aby se nějaká míra zhotovila, která by se všeobecným základem veškerého 

 mereni státi mohla, poněvadž se známá libovůle a různost*) v měrách pro všeobecný pokrok 

 závadnou býti ukázala. Známý návrh, aby se délka sekundového kyvadla základem veškerých 

 měr stala, našel málo ohlasu; naše zeměkoule sama musila konečně k tomu základu podati. 

 Přede vsím bylo potřebí, aby se náležitě znala, tedy co možná důkladně odměřila. 



Od pradávných časů, co se Eratosthenes touto lílohou obíral , pokoušelo se mnoho 

 učenců více méně důvtipně o její rozluštění. Ze všech těchto jest spůsob, jakým hoUandský 

 hvězdář Snellius na začátku sedmnáctého století poledník měřiti se jal a kteréhož se až 

 podnes užívá, nejdůvtipnější. Nicméně však ještě nepostačoval, aby se jím poledník řádně 

 odměřiti mohl. Zdokonalení tohoto značného pokroku pochází od Francouze fícarda, který 

 na konci sedmnáctého století k podobné práci poprvé dalekohledu použil. Že i tento zdo- 

 konalený návod ještě k důkladnému měřeni nepostačoval, vysvítá z té okolnosti , že se po 

 provedeném vyměřování, které se později dělo a které i znamenití hvězdářové, jakoLaHire, 

 oba Casíim a j. byli řídili, skoro celé půl století téměř všeobecně za to mělo, že země 

 na točnách zašpičatělá jest. Teprv v osmnáctém století se zeměkoule na rozličných místech 

 na novo měřila; ostatně i pokrok védy vůbec ukázal, že země naše v těchto místech 

 sploštělá jest. 



Od těch dob se měřické stroje znamenitě zdokonalily, což Pařížskou akademii r. 1792 

 k tomu přimělo, aby poledník z Dunkerků až k Montjouy u Barcelony se vší jen možnou 

 umělo.sti a důkladnosti měřiti dala. Ustanoveni byli k tomu Méchaiii a Delambre. V prvních 

 letech nynějšího století pokračovali v práci této Biot a Arago, i přišli k Pithyuskému ostrovu 

 Formenteře. Tímto spůsobem se změřil a pak vypočetl oblouk poledníka dvanáct stupňů 

 cíli 180 mil velký, který se od té doby stal základem veškerého měření a stanovení veli- 

 kosti a podoby naší zeměkoule. 



Mimo zmíněné měření chtěla francouzská akademie také tímto podniknutím pevné 

 a pro všecky budoucí časy stálé míry docíliti, která by se jako země naše nijak měniti 

 nemela a v případu, kdyby se snad ztratila, vždycky zase snadno novým měřením nahradit 

 se dala. Jak již zmíněno, vyměřilo se skutečně dvanáct stupňů, a z toho pak velikost celého 

 čtvernika se vypočtla a na deset milionů stejných dílů rozdéUla. Jeden takovýto díl byl 

 ustanoven za míru, a za tou příčinou i výhradně měrou {metre) nazván. Obnášíť 3'1G35 

 našich stop. Jak přirozeno, byla míra tato ve Francouzích hned veřejně zavedena, a roz- 

 šířila se od těch dob téměř do celého učeného světa. Mimo to byla i ouředné v mnohých 

 jiných státech zavedena, jako v Belgii, v Hollandu, v Řecku, ve .Španělích, v Lombardo- 

 Benátsku a j., z části také ve .Švýcarech, Badensku, Hessensku, Sasku a j. V novější 

 době jaksi i u nás, poněvadž jen dle tak zvané celní váhy, jejížto libra půl francouzského 

 kilogramu obnáší, clo vybírati a zapravovati se musí. 



Na první pohled by se skutečně dalo mysliti, že se Francouzům podařilo, dosá- 

 hnouti takové určité a na všecky budoucí časy nezraěnlivé míry. Než uvažme věc tuto 

 blíže, a hned shledáme, že tomu tak není. Nezměnlivá určitost zmíněné míry by předpo- 

 kládala, aby se povrch zeměkoule naší nikdy neměnil, čemuž geologové odpírají ; ano ona 

 také předpokládá, aby se ve skutečném vyměřování žádných chyb nedělo. A co tomu říká 

 zkušenost ? — Ta nezná měření, které by se bez chyb dělo, nebo každý měřič docílí 

 prací svou jiného výsledku, a třeba by se tento od jiných málo lišil, předce se liší. Ten- 

 týž osud mělo i měření francouzského poledníka, ačkoli dříve ani nikomu nenapadlo, aby 

 o pravosti čísel, které akademie francouzská byla uveřejnila, pochyboval. V novější době 

 ukázal Pouisaant, že v počtu chyba jest. Francouzská akademie dala počty proskoumati, 

 a skutečně se ukázalo, že vyměřených dvanácte stupňů o 133 metrů více obnáší než pů- 



*) Více o tom v Naukách technických od Dra. Antonína Majera. O Spojivosli. V Praze 1855. 



