215 



tedy za nepravé, niysliin že lépe jest, jméno Alaunň, kteří dle donméní sloviiiskélio 

 arcliaeolugči professora Terslenjaka v posledním století před Kristem do Norlku se pře- 

 sidlili, přirovnati k podobným jnieniíMi v Culili a Britanii. V Lugdunské čili keltic-ké 

 Gallii byla dvě mésta, kteráž Alauna slula : jedno z nich jest dnešní město Lannio, 

 druhé dnešní Aleaume. V barbarské Britanii leželo město Alauna, nyní Kylsith zvané, 

 a v římské Britanii připomíná se potok Alaunus, jenž nyní Alne sluje. Přirovnáni to 

 může lim více místa míti, poněvadž Alaunové, jak se podobá, odvětvím kellickýcli Bojii 

 byli, měvSích nékdy též v Gallii sídla svá. Jnicno norických Alaunů souvisí se slovem 

 hal (sůl) snad lak málo, jako jméno skytskjcli Alaunň Cíli Alanů, které týž Ptolomaeus 

 do Samarcie misií. Dále praví Muchar, že Alaunové Plolomaeovi opět se vyskytují 

 v listinách dvanáctého, trináclého a čtrnáctého století co Hallaří, Halling-ové, Hellingové, 

 totiž co držitelé cirénů, vzdělavatelé solen štýrských, a co solivařiči. I zde jest Muchar 

 na omylu, neb podobné nazvání zjevuje se též v solnách za hranicemi Štýrska , n. př. 

 v Dobrogoře, kdež solní dělníci dosud halory se nazývají, v bretoňském pak jazyku 

 slově solivařič holainer, halemier. Jelikož tedy i v jiných solnách lid soli dobývající 

 nazývá se jmény, jichž kořen jest keltické slovo hal, musím pravdivost poslední do- 

 mnčnky Mucharovy, totiž jednostejnost Alauníl s Hallary, Hallingy a Hellingy v po- 

 chybnosti míti. 



Klein a Muchar žili v době, v kteréž mínění o totožnosti Keltii a Germanů čili 

 Němců mocně panovalo ; i není tedy divu, že Alauny a jiné starší norické národy za ně- 

 mecké považovali. Spor o národnost nejstarších známých obyvatelů v Noriku povstal 

 znova nynějšího času mezi německými a slovinskými dřjezpytci. Onino přivlastňují vše 

 Keltům a Germanům, tito pokládají nejstarší známé obyvatelstvo v nitrorakouských ze- 

 mích z veliké části za slovanské. O slovanskosti obyvatelů v římském Noriku mluviti, 

 zdá se ovšem na první pohled nemístné býti, vezmeme-Ii totiž na váhu jen výsledky 

 finonárodních badatelů a podrobíme-li se naprosto jich výpovědem. Jinak jest, uváží- 

 me-li pozoru hodné výsledky badání slovinských archaeologů Terslenjaka a Hitzingra")- 

 Většina dějezpytců jest toho mínění, že Keltové v zemích mezi Dunajem a Ja- 

 derským mořem hned při svém příchodu z Asie do Evropy se rozbytovali. V polovici 

 čtvrtého století před Kristem i později rozhostili se po těchto zemích noví keltičtí osad- 

 nici, přibylí z Gallie. Dříve než Kellové a zároveň s nimi žili zde nekeltičtí a neně- 

 meřti národové, kteříž, jak Terstenjak a Hilzinger dokazují, byli kmene slovanského. 

 Přítomnost Slovanů za prastaré doby v Noriku hlásají svědectví starých spisovatelů, 

 jména vrchů, řek, míst, zemí, národů, pak jména osob na římských památných kame- 

 nech, též bájeslovná jména a obrazy na starožitných památnících. Směr Živy nepřipouští 

 klásti důvody pro to, co zde právě tvrzeno, pročež dokládám se výše dotčených po- 

 jednání Terslenjaka a Hitzingra. Naproti tomu nelze v pradobě a v časích panství řím- 

 ského pomysliti na stálá germánského obyvatelstva sídla v těchto končinách, nebof staří 

 dějepiscové činí jižné od Dunaje zmínky toliko o Keltech, nikoliv ale o Germanech, kteří 



T Časopise „Steiermarkisclie Zeitschrift." Grate 1821. — . Muchar, Geschichte des Heríogthums 

 Stciermark. GraU 1844. 

 *) Terstenjak, O Noriku io Noreji; v slovinském řaaopisc ..Novice" na rok 1854. HiUinger, Zur Fragc 

 Ober dic ůltestCn Bewolincr der inucrCsterreichischcn Liindor; v iiuopisc ,Mittbeilungea tloa liiato- 

 rijchcn Vcreins ia Krain" 1866. 



