217 



Listina od roku 1278 připomíná jakéhosi Rapotu z Ouže, který byl vzdělavatelem 

 solného zřidla u Maria-Celly*). Podobá se k víre, že Slovan Rapola i v Ouži účastným 

 byl dobýváni soli. 



Zdejší solná hora leží k severu půl míle od Staré Ouže. Solné ložiště, kteréž 

 jest nepravidelná spousta a k útvaru triasovému přináleží, skládá se ze solinosného jílu, 

 slinu a sádry, jsouc obstoupeno vápencem a tak zvanou Werfenskou břidlicí. Jest ono, 

 jak po tu chvíli známo, zdéli 3000 a zšíří 5500 stop. Jíl a slin ložišté jest od soli a 

 sádry celý proskočen a místy žilkami soli prošlehán ; málokde objevuje se větší kus čisté 

 soli. Pro tyto poměry uložení soli musí se sůl sladkou t. buzsolnou vodou dobývali, 

 buJto dolovou, která s hořejších vrstev přitéká a se schytá, anebo drnovou, která ho- 

 řejší štolou v důl se pouští. Poslední se obyčejné děje, poněvadž dolová voda málo 

 kdy dostačuje. V dole vede se sladká voda dále do prázdnin, vysekaných v solinosné 

 hornině. Sladká voda rozpustí zde solinosnou horninu, a když se jejími solnými části- 

 cemi asi až na 26% nasytí, vypustí se dolejší štolou po trubách z dolu do soliváren. 



Rozsídleni se Slovanů v Dacii, kteráž hlavně z dnešního Banatu, Valašska, Sed- 

 mihradska a Multan se skládala, pohnižuje se ve tmě prastaré doby. Již v zápiscích 

 císaře Trajana uvodí se okolo léta 106 po Kr. město Bersobis, zvané na Peutingerově 

 desce a jinde též Bersovia, kteréž na dnešní řece Brzavě v Banatu leželo a ještě ve 

 středním věku stálo **). Dle našeho Šafaříka jest Bersobis čili Bersovia slovanské slovo, 

 a dá se tuším dobře porovnati s mnohými místními jmény po Slovanech. SrMi. Bnice 

 Brzotice, Bruna, vesnice v Čechách ; Beríec, městys v Istrii ; Beréica cBerschitz), potok 

 v Pusterthálském kraji v Tyrolech, někdy Slovany zalidněném ; čes. brso, slovin. brž, 

 beri = rychle atd. Léta 157 po Kr. připomíná římský nápis na mramorovém kamene 

 jméno města Černé, čili Čmé, jehož zříceniny leží nedaleko Staré Ršavy na dnešní 

 řece Černé, vpadající na hranicích uhersko-banatského pozemí a Valašska do Dunaje. 

 Kdežto se v kraji, jejž Dunaj, Temeš, Maroš a Cerna oblévá, již na začátku druhého 

 století slovanská města nalézají **•), podobá se velmi k víře, že se Slované rozbytovali 

 dávno před druhým stoletím v ostatních částech Dacie, t. ve Valašsku, Sedmihradsku 

 a Multanech. do kterýchžto zemí národové z Asie se stěhující při svém tahu do Po- 

 dunaji obyčejně nejprve vráželi. Na někdejší znamenitou rozprostranénost Slovanstva 

 v těchto končinách lze uzavírati z velkého množství místních jmen v Sedmihradsku, Va- 

 lašsku, Baňatě a z části v Multanech, dosud slovanský ráz na sobě nesoucích, nemluvíc 

 o jménech příliš skroucených a převedených v jiné nyní zde vládnoucí jazyky, pak 

 z vlivu, který slovanština jevila v maďarský a rumunský jazyk, kteréhožto posledního 

 slovní zásoba z dobré třetiny ne-li zpoloviccjest původu slovanského, bulgarského nářečí. 

 V Dacii šly solné doly již v časích Římanů, kteřížto dobyli té země na začátku 

 druhého století po Kristu, jmenovitě v Thordě v Sedmihradsku, povědomé Římanům pod 

 jménem Salinae. Ve vybojovaných a k říši Římské co provincie přivtělených zemích 

 neprovozovali Římané hornictví sami. Vláda římská odňala podmaněnému národu doly 

 a dala je v prospěch státní pokladnice od tuzemců, otroků a odsouzenců vzdělávati. 



*) Kapoto de Aussec. Muchar. Gcscliiclite des Herzogthums Slcicrmnik. 

 '*) ŠafaHk. Slovanské StaroiitDosti, 8tr._207. 

 "*) Tamtéž. 



Živa 18tl«. 15 



