220 



uložena. Obyčejně dostihne se sůl druhou derou v též hloubce, někdy trochu výše 

 nebo hlouběji. Nemilou věcí jest, přijde-li se druhou derou na sůl dva neb tři sáhy 

 hlouběji nežli první, protože v takové případnosti země ráda se svaluje. Dnslane-li se 

 sůl nebozezem v příhodné hloubce, zarazí se v údolí štola, která se po hlavě solného 

 ložiště skrze bezsolné vrstvy skoro až k samým dčrám vrtaným dožene. Štola ta slouží 

 k sjímání a odvádění vody, přilékající z dotčených vrstev. Zároveň začnou se na těch 

 místech, kde se díry vyvrtaly, dvě šachty tlouci, které jen tři sáhy od sebe vzdáleny 

 ■jsou a devět čtverečných stop ve světlosti mají. Dlužno je dohloubiti až na solné lo- 

 žiště a na ztraceno vyroubili. Aby se šachty dle možnosti od vod zachránily, obeženou 

 se výše připomenutou štolou, která okolo každé šachty pravidelný šestiúhelník tvoří. Obě 

 šachty pohloubí se v začátečném rozměru ještě dva sáhy do solného ložiště. PH za- 

 čátku třetího sáhu však začnou se ponenáhlu rozšiřovati, až se opět dva sáhy hlouběji 

 přijde. Povstalé tím šířiny šachet jmenují se šátory pro svou podobnost ke skutečnému 

 šátoru (stanu). V každém šátoře položí se základ z velmi silných trámů, aby šachta pevně 

 stála, načež se pořádně a sice zplna vyroubí. Tak vyroubená šachta má sedm čtve- 

 rečných stop ve světlosti. Aby šachta zkázu nevzala, musí se část solného ložiště, v níž 

 základ udělán jest, zachránili před sladkými vodami, kterými se sůl snadno rozpouští. 

 K účelu tomu přibijí se okolo základu v šachtě volové kůže, které dolů visí. Voda do 

 šachty se prýštící stéká na kfiže a z nich ze šachty dolů do žumpy. Potom hloubí se 

 obě šachty a šíří se zároveň na všechny strany, však ne více v čtyrhrané, nýbrž v okrou- 

 hlé šátorovité podobě, a sice tak dlouho, až se z jedné šachty do druhé udělá prorážka, 

 kteráž se obyčejně ve čtvrtém sáhu pod hlavou solného ložiště učiní. Pod prorážkou 

 vyseká se důl podoby zvonu. Jedna z dvou dotčených šachet, které nad prostředkem 

 dolu stojí, slouží horníkům k lezení. V šachtě jsou žebříky přibity , v dole ale jeden 

 k druhému přivěšen, což lezení velmi nebezpečné činí. Druhou šachtou vyhání se v dole 

 dobytá sůl na den. Doly jsou 60 až 90 sáhů zhloubí a mají okrouhlý zpod. Průměr 

 zpodu jest 50—75 sáhů dlouhý. Sůl se dobývá jen na zpodu dolu, což takto se děje. 

 Nejprve vysekají se čahanem, druhem nosáku, po celém dolovém zpodu v soli rovno- 

 běžné, patnáct palců od sebe vzdálené a dvanáct palců hluboké žlábky, zvané šrámy. 

 Sloje ještě nedobyté soli mezi šrámy šlovou lávy čili lavice. Lávy jsou 15 palců zšíří 

 a 12 palců ztloustl. Délka jejich jest nestejná. Nejdelší láva leží v půli čili v průměru 

 okrouhlého dolového zpodu a má délku celého průměru. Druhé lávy jsou kratší a sice 

 tím kratší, čím vzdálenější od prostřední. Na každou lávu položí se jeden neb více děl- 

 níků, kteří ji na několika místech přeseknou. Povstalé tím kusy lávy šlovou balvany a 

 jsou jeden nebo dva sáhy dlouhé. Pak se tluče kladivy sedm nebo devět liber těžkými 

 na každý balvan tak dlouho, až se otřese a od zpodu dolů odtrhne, načež jej drouhem 

 na štorc převalí. Převalený balvan rozkolí se na více kusů, které 18 palců dlouhé, 9 

 palců široké a 6 nebo 7 palců tlusté jsou. Kusy ty nazývají se v Polšlě kruchy. Při 

 šraraování a dělání balvanů a kruchů odpadají menší kusy soli a drobná sůl. První slo 

 vou v Polště roipadky, drobná sůl nazývá se mělčima. Kruchy vyženou se žentourem 

 z dolu na den v tak zvaných vorkách, na spůsob sítě pletených pytlech, rozpadky a 

 mělčizna v tůnách. Kruhy a rozpadky jdou do prodeje, mělčizna vysype se na haldu, 

 kdež se ležeti nechá. 



Důl, v kterém se sůl mnoho let těží, zanechá se jen tenkráte, když honění soli 

 na den pro velikou hloubku dolu příliš mnoho nákladu požaduje, nebo když se při 



