233 

 Lilije. 



O.l Jiilitt Saxa. 



Mezi nejdblíbeiiějšíiiii rody rostlin sluji lilije, dilem pro krúsii, pro kterouž se 

 tuké všudy pi'^sluji, dílem prutu, že jakési dějinné kouzlo tuto květinu ovívá. Bílá lilije 

 byla a jest od nepnniětných dob obrazem neviny a risloty nepoškvrnCné, a u národů 

 krcsranskýcii nabyla nejvyš:>iho zasvěrcní, když Kristus ji pojmenoval nad slávu Šalomou- 

 novu povznesenější ; proíež byla v středověkém umění věrnou společnicí svatýcli, a 

 zbuzuje posud jakousi úctu náboženskou. A v skutku zasluhuje tato květina před jinými 

 íestné místo v našem vědomi, jsouc nejpěknéj.ším řlencm z čeledi nejkrásnější a nej- 

 dokonalejší, kleni od ní vzala jméno lilijovitýcli. Rostlinozpytec vyznačuje tímto jménem 

 zcela určitý počet rostlinných tvarův, ve svých vlastnostech s lilijemi příbuzných. Že však 

 lid obecný vidí hlavní ráz liliji v kráse jejich, přivyknul si, nazývali květiny obzvláště 

 krásných rorcni a barev jako tušením též lilijemi, lak u př. jjnenuji bíh- lekníny (Nym- 

 phaea) druhdy vodními liliemi, a žlutí kosatcové (Iris) také žluté lilium vodní šlovou. 

 Avšak botanické tvarosloví, kteréž brzy k exaktním vědám bude moci se připočísti, 

 není urozumčno s těmito výroky krasocitného názoru, i ukazuje, přísněji přírodu sledu- 

 jíc, že tyto vodní lilije a jiné jim podobné nejsou s lilijemi ani tak dalece příbuzné, 

 jako některé jiné čeledi, jimžto cit aesthelický pražádné souvislostí s lilijemi nepříznává. 

 Divno snad bude čtenáři, dovídajícímu se, že chřest čili špargl příbuznosti s lilijemi 

 se honosí, anobrž i rostliny, které navykl co Irávupovažovat, biky (Luzula), blíže k nim 

 slojí než nádherné Amaryllidy a Orchidey. Kdo by ale nějakou podivnňstku v tom spa- 

 třoval, nesmí ji přiřknouti vrtochu rostlinozpytcův, nýbrž z toho poučiti se má, že zá- 

 kony, dle kterých příroda rostlinné tvary pojí, s vyřčením našeho aesthetického smyslu 

 nevždycky souhlasí. V obou říších organických vysledují z přísného porovnávání Ivaríiv 

 jejich celé řady rodíiv rostlinných, z nichž v každé určitý tvar díisledně zamýšlen a pro- 

 veden jesl, lak jako k jediní' melodii přenmohé variace učiniti možno. Obyčejné v ta- 

 kovéto řadě příbuzných čeledi jeví se úkaz ten, že jedna z nich svůj příslušící útvar 

 neb typus, jak se říká, nejznačitěji a nejkrásněji vyvádí, od něhož pak druhé čeledi více 

 méně se odchylují. Takto v čeledi liiijovilých jest útvar jedné řady čeledi co nejjedno- 

 dušeji, nejkrásněji uskutečněn; abychom toliko při formách vlasti naší se pozastavili, po- 

 čínáme tuto řadu sítinami (Juncaceae), k nimž i biky náležejí, a skrze ocúnovilé (Melan- 

 Ihaceae) a konvalínkovilé (Smilaceae) blížíme se k zpaniiému Ivaru lilijovému. Páska 

 vižící tuto řadu v tom záleží, že jim všem dán jest semeník svrchní, ze tří plodolistův, 

 v trojpouzderný plod vyspívajícícli složený, pod nímžto na ose květové stoji 6 tyčinek, 

 ještě hlouběji šestidílné okvětí, o kterémž tu hned připomínáme, že se neskládá ze dvo- 

 jího kruhu, kalicha a koruny, jako při ríižích, pryskyřníkách atd., nýbrž že všech 6 diliv, 

 af si již co 6 prostých lupenQv se naskytují, neb ve trubku srostlé jsou, stejnou pod- 

 statu a barvu má. 



Udání léchto známek postačí sice k poznání příbuznosti některé rostliny s lilijemi, 

 a však byl by na omylu, kdo by tím ráz a přirození lélo řady vyskoumány mínil. Před 

 zevTubn^jšim uvažováním jejich tvarův nebude snad od místa připomenouti, že náležej { 

 lilijovité, jakož i trávy, kolokásie, kosatce, vstavačovité, palmy a m. j. do jedné veliké 

 tlupy říše rostlinné, rostlin jcdnoděložných (Monocotyledoneae), jejichž společná shodu- 

 jící se známka jcsl, že při klíčeni semene nejprve jediný, pošvilý lupen (děloha) se 



živa IS56. 16 



