262 



pokroků učinila a podstatných základQ nabyla, když plyny ze své tajemné neviditelnosti 

 hlavně Lavoisierem na světlo vědy dobyly byly , čehož přede vším dosáhl ohledáním 

 vzduchu oparu zemského a jeho rozložením na kyslík a dusík. 



Co se týče vzduchu výdechem vydávaného , bylif arci již před Lavoisierem che- 

 mikové, kteří poznali, žes nim jakási nová látka uvnitř plícní duliny se spojila, kterou 

 její první vynálezce, Robert Boyle, nazýval vzduchem zalknutým (aer fixus) a to právem; 

 nebof jí nejdříve vydobyl z pevných těles, vápna, křídy , v kterých jako uvězněna nebo 

 zatčena byla a z nichž prostředkem kyseliny sirkové na svobodu vzdušní vycházela. 



Nejlehčí spůsob , přesvědčiti se o zvláštní lučební povaze vzduchu vydýchaného, 

 záleží v zkoušce velmi jednoduché , kterou každý z našich čtenářů snadno sob6 

 zaříditi může. Vezmi něco málo , asi lot páleného nehašeného vápna , polej 30 loty 

 destillované, v nedostatku té třebas i studničné vody , nechej stáli, až se usadí a učistí 

 nebo také na fillru procedí, pak odlej do láhve a dobře zatkni : máš tak vodu vápennou 

 nebo vápno žíravé vodou rozpuštěné. Pro obyvatele větších měst bude pohodlněji, takovou 

 vodu čerstvě zhotovenou od materialisty nebo z lékárny za malý peníz sobě zjednati. 

 Vápenná voda vhlcuje velmi dyclilivě uhličnatku (kyselinu uhlíkovou), kdekoliv ji zastihne. 

 Ačkoliv jí ve vzdušním oboru poměrně velmi málo, předce i ta povrchem lé vody přitažena 

 brzy se jeví v spůsobě tenkých koziček, které ponedlouhu ke dnu padají a co jemný 

 prášek se nasbírají. Chceš-Ii tento postup rychleji uzříti, vezmi či<tou uhličnatku v láhvi 

 nebo v plynoměru nabranou, pust jí něco du vody vápenné a potřásáním dobře smíchej. 

 Voda zbělá a v krátce usadí se na dně prášek bily , což nic jiného není než obyčejné 

 vápno nebo uhlan vápničitý. Podobně se daří, vezmeš-li rourku skleněnou a ponořiv do 

 vody vápenné chvíli do ní vpouštíš vzduch z vlastních plic, voda se bíle zakalí a stane 

 se tím bělejší, čím více vydychování se prodloužilo, pak i prášek se sráží. Patrný důkaz 

 to, že ve vzduchu vydychovaném značná část kyseliny uhlíkové nacházeli se musí. Tím 

 arci jen její přítomnost se vyzrazuje, i postačuje to k nějakému poznání povahy lučební 

 vzduchu vydýchaného ; důkladnost vědecká však žádá zevrubně poznali pokaždé množství 

 uhličnatky , čímž i poznáme rozdíl mezí vzduchem atmosfaerickým a vzduchem dýchá- 

 ním změněným. 



Abychom v tomto badání pořádně postupovali, dlužno nám obrátili zřetel nejprve 

 na povahu lučební oparu vzdušného, potom na vzduch výdechem vydávaný; pak se bu- 

 dou považovati změny v krvi a v těle vůbec dýcháním spůsobené ; potom chorobné ano 

 vražedliié oučinky všelikých plynů na zdraví a živobytí živočišné i lidské ; konečně nás 

 bavili bude rozjímání, jak se dýchání provozuje ve všeobecném oboru těl organických, 

 zvláště po celém živočišstvu. 



I. 



Opar vzduchový , atmosféra , obkličuje celou kouli zemskou zvýší nanejméně 

 osmi mil. kde se ještě za soumraku světlo sluneční odráží ; podle jiných však až na 

 27 mil se rozprostírá, kdežto asi tíže vzduchu s jeho odstředním vývahem, kolotánim 

 země spůsobeným, v rovnováze se nachází. Na dně tohoto ohromného moře žije po- 

 kolení lidské se vším živočišstvem rostlinstvem, v něm a jim dýcháme, život nejen 

 hmotným spůsobem provozujeme ale též popudu k duševnímu živolu přijímáme. — Zdálo 

 by se, že vzduch jest věc nehmotná, ano obyčejně říkáme o nádobiich že jsou prázdné, 

 když toliko vzduchem naplněny jsou, však silné větru vání, nadýmání měchu, lítání ptáků 

 a jiné výjevy přesvědčují nás dostatečně o jeho hmotnosti. Ještě většího přesvědčení 



